Калевала
Фински народен епос

Превод от фински: Нино Николов, 1992

chitanka.info

Първа руна

Жива жажда ме поведе,

мирна мисъл ме доведе,

с песни да ви погостувам,

с руни да ви поговоря,

с приказни легенди стари

миналото да разкажа.

Непреглътнала словата,

реч напира към устата,

зъб прескача, виком вика

дума, спряла на езика.

Приседни до мене, друже,

братко от игрите славни!

Тази песен е за двама,

двама нека я запеем,

след като от две посоки

две пътеки ни събраха!

Срещаме се толкоз рядко,

чудо е, ако се видим

сред полетата си пусти,

в краищата си мъгливи.

Дай ръце, че да ги стиснем,

пръсти в пръстите да вкопчим,

с песен да ги разлюлеем,

песните си да изпеем;

да ги чуе, който чува

от по-възрастните хора,

да послуша, който слуша

от подрасналото племе,

тези думи лековити,

тези чудни песни, скрити

в пояса на Вайнемойнен,

в огъня на Илмаринен,

в сабята на Каукомели,

че в лъка на Йокахайнен,

в пуста Похьола студена,

в Калевала сиромашка.

Тези песни пя баща ми,

седнал да наточи брадва.

Тези песни пя и мама,

с хурка седнала, с вретено.

Малък бях тогава, лазех

върху колена и лакти,

в чуждите нозе се спъвах,

още с мляко по устата,

но научих и за Сампо,

и за вещицата Лухи.

Сампо остаря от думи,

Лухи в огъня угасна,

Випунен потъна в песни,

в драки падна Леминкайнен.

Идвам с кошница от руни,

нося чудотворни песни.

Думите по път събирах,

в храсталака ги намирах,

от калуната ги ронех,

късах ги от ниски клони,

от върхари ги отчупвах,

от ливади ги отскубвах,

от копито ги спасявах,

докато пасях стадата,

докато в поляни тичах,

докато на хълм почивах

с пощръклялата Сивушка,

с кротката, добра Чернушка.

Студ ми песента подсказа,

дъжд докрай ми я разказа.

Пяха ми я ветровете,

шепнеха ми я вълните.

Птица с песен ме догони,

пяха есенните клони.

Думите събрал, усукал,

тънка нишка аз изпредох,

че навих кълбо от песни

и го хвърлих на шейната.

Върнах се с кълбото вкъщи,

с него стигнах до хамбара,

в медна ракличка го скътах,

скрих го под капак бакърен.

Дълго мръзна песента ми,

дълго тя седя на тъмно.

От студа да я спася ли,

да я взема ли от мрака,

ракличката да внеса ли,

да повдигна ли капака?

Тук, на дългата трапеза

под високите тавани,

да покажа ли какво е

свидното богатство мое?

Хванал нишката за края,

да търкулна ли кълбото?

Пял, отново ще запея,

чудна ще е песента ми,

ръжен хляб ако нарежат,

биричка ако наточат!

Хлебец ако не нарежат,

бира ако не наточат,

и на сухо ще попея,

ще се утоля с водица,

живи да сме само, здрави,

с хубаво да се запомним,

с песен тази нощ да мине,

утрото да дойде с песен.

* * *

Чутото веднъж, повтарям,

а видяното — разказвам:

вечерта сама се спуска,

утрото само възхожда,

сам дошъл и Вайнемойнен,

вечният певец вълшебен,

от утробата небесна,

Илматарова утроба.

Илматар, небесна щерка,

мила майка на водите,

цяла вечност недостъпна,

недокосната живяла

в двора на небето пусто,

сред небесните поляни.

Там живяла, там скучала,

втръснало й най-накрая

сам-сама да обитава,

сам-сама да пребивава

в двора на небето пусто,

сред небесните поляни.

Слезнала веднъж надолу,

спуснала се до вълните,

седнала на воден хребет

върху морските поляни.

Но от изток духнал вятър,

страшна буря се извила,

забушувало морето,

кипнало докрай, до бяло.

Че се спуснал злият вятър,

грабнал с две ръце момата,

през вълните я понесъл,

през кипящите талази,

обладана я отминал,

оплодена я оставил.

Трудната утроба дълго,

тежко носила плода си,

отшумели седем века,

девет за човек живота,

но отрокът нямал жажда

свят да види, да се ражда.

Тъжната небесна щерка,

мила майка на водите,

вече в чудо се видяла,

плувала на изток, запад,

газила на юг и север,

цяла в болките пламтяла,

но отрокът нямал жажда

свят да види, да се ражда.

И застенала горката,

с плач изплакала словата:

„Скитам, сякаш съм сираче,

лутам се под небесата!

Кой ме караше да слизам,

да се спускам до вълните,

вятърът да се нахвърля,

с две ръце да ме отнася

през водите разлюлени,

през кипящите талази!

Можех да си бъда горе

дъщеря на висините,

вместо да се мъча долу

като майка на водите.

Тука студ ще се студува,

тука болка ще бушува,

тука, както да полегнеш,

само на вълна ще легнеш.

Уко, Боже мой всевишен,

Повелителю небесен!

Помогни ми, Теб се моля,

чуй ме, Боже, Тебе викам!

Избави дете от майка,

а и майка от детето!

Хайде, моля те, побързай,

болките са нетърпими!“

* * *

Минал миг, недоотминал,

долетяла чудна птица,

сред небето се явила

пъстропереста звънарка,

дето над води се вие

и гнезди между блатата.

И на изток, и на запад,

и на юг, а и на север

вглеждала се тази птица,

търсела къде да кацне,

някакво гнездо да свие,

че да си снесе яйцата.

Както птицата кръжала,

тъй си мислела гнездото:

„Ако над вълна го свия

или само върху вятър,

вятърът ще го събори,

ще го отнесе вълната.“

Чула, още недочула,

майчицата на водите

бързо вдигнала коляно,

та да може над вълните

птицата гнездо да свие

и да си снесе яйцата.

Пъстроперата звънарка

зърнала това коляно

вдигнато върху вълните,

гледала да го огледа,

взела го за бяла буца,

за тревица млада, руса.

Пак летяла, що летяла,

пак кръжила, що кръжила,

сетне и гнездо си свила,

че да си снесе яйцата:

шест яйца от чисто злато,

а пък седмото — желязно.

* * *

Сетне седнала да мъти,

мътила и ден, и втори,

бавен огън се разгарял

в огнезденото коляно,

вдигнато върху вълните.

Щерката на небесата,

майчицата на водите,

трети ден така стояла,

върху бавен огън тляла,

огън, който стапя жили.

Тя изпънала крака си,

пламналото му коляно:

разлюляло се гнездото,

изпопадали яйцата,

изпочупили се всички,

на парченца се разбили.

Но вода не ги покрила,

не потънали в морето.

Чудо става от прашинка,

двойно чудо от парченце:

появила се земята

от една черупка долна,

появило се небето

от една черупка горна,

слънцето, и то изгряло

от жълтъка на яйцето,

месецът, и той проблеснал

от белтъка на яйцето,

пъстрите петна в белтъка

станали звезди далечни,

с черните петна в белтъка

литнал облакът небесен.

* * *

Времето се извъртяло,

навъртели се години,

блеснали от младо слънце

и от млада месечина.

Щерката на небесата,

майчицата на водите,

още плувала в морето,

лутала се сред мъглите

към просторите по-светли,

озарени от небето.

Минала девета зима

и дошло десето лято.

Тя изправила главата,

вдигнала я над вълната,

почнала да сътворява,

облик на света да дава

в ширините необятни,

в пустите простори морски.

В стръмен бряг се извисило

с длан докоснатото място;

в рибна яма се вкопало

с крак отблъснатото място;

пропасти се издълбали

с гмуркането й дълбоко.

Изравнено дъно свети,

ребром дето е лежала;

ситни попчета се въдят,

права дето е стояла;

Заливче е закръглено,

седом дето е седяла.

Влизала и по-навътре,

спирала се сред морето

риф до рифа се разхвърли,

всякакви скали подводни,

дето кораби разбиват

и морячета — погубват.

* * *

Брегове се извисили,

острови се появили,

свод извили ветровете,

сушата се нахълмила,

място имала скалата,

дълга сянка — планината,

но не идвал Вайнемойнен,

вечният певец вълшебен.

Стар вълшебник, Вайнемойнен,

чакал раждането свое

още тридесет години,

тридесет лета и зими

в пустите простори морски,

в ширините необятни.

Чудил се какво да прави,

как и сам да се избави

от несгодното си място,

от тъмницата си тясна,

дето слънце не просветва,

не проблясва месечина.

Думата си той издумал,

проговорил най-накрая:

„Избави ме, месечинко,

светло слънце, посочи ми

път към порта непозната,

към врата непроходима —

да излезна от черупка,

да избягам от тъмница!“

Пътникът си търси пътя,

а затворникът — простора,

дето ясен месец свети,

дето златно слънце грее,

дето звездната каруца

куп звезди ще разпилее.

Нито месецът се вслушал,

нито слънцето го чуло,

месецът да го избави,

слънцето да го посрещне.

Сам вратата си отворил,

с дясното кутре я блъснал,

сам си портата открехнал,

с лявото краче я ритнал,

праг с коляното прескочил,

стигнал с лактите до пруста.

Сред морето се намерил,

през вълните му заплувал,

мъж, отдаден на водите,

в страшни бури — юначага.

Плувал цели пет години,

пет ли, шест ли, кой ще каже

чак на седмата доплувал

до земя неназована,

до скали без храсталаци,

до полета без тревица.

Бряг с коляното прескочил

и на лакти се изправил,

станал — слънцето да види,

месецът да го огрее,

звездната кола небесна

с рой звезди да го обсипе.

Тъй проходил Вайнемойнен,

вечният певец вълшебен,

Илматарското отроче

на небето и водите.

Втора руна

Закрачил Вайнемойнен

по земя неназована,

по скали без храсталаци,

по полета без тревица.

Не една, не две години,

сто години той векувал

сред скали без храсталаци,

сред полета без тревица.

Дълго трябвало да мисли,

хубавичко да обмисля:

кой тук може да посее,

посевът му да се хване?

Дребничкият Пелервойнен,

селското слабаче Сампса,

той би могъл да посее,

посевът му да се хване!

И закрачил Пелервойнен

по скали и пущинаци,

по поля и камънаци,

по баири и равнища.

С борчета покрил бърдата,

а с елички — върховете,

сухата земя — с калуни,

сипеите — с храсталаци.

В ниското брези насаждал,

а в ронливото — елхички,

в сенчестото — песекини,

в хлътналото — върбалаци,

по оброчища — офика,

край мочурища — ракита,

смрика — горе по скалите,

дъбчета — покрай реките.

Всичко расло, та порасло,

пуснало добри издънки.

С връхче борчето избило,

а еличката — с иглички;

ствол източвала брезата,

корен впивала върбата,

мъх обгръщал камънака,

плод наливал храсталака,

горе — едри боровинки,

долу — ягодки, малинки.

* * *

Старият наш Вайнемойнен

станал, тръгнал да разгледа

посева на Пелервойнен,

сътвореното от Сампса.

Гледал: вдигат се горите,

лист фиданките разлистват,

само дъбчето не щяло

да поникне, да покара.

Дал на божата издънка

да реши какво ще прави,

цели три дни той я чакал,

чакал я три цели нощи,

станал, тръгнал пак да види

в края на една неделя,

ала дъбчето не щяло

да поникне, да покара.

Зърнал четири девойки,

пет невести на водите

вкупом да косят ливада,

да натрупват на купните

сред мъгливите поляни

в северния край далечен

росната трева косена,

изсушената отава.

Но не щеш ли, злият Турсас

от вълните се изправил,

духнал, пламнало сеното

и до сламка изгоряло.

Дим подире му останал,

черен дим и черна пепел.

В черна купчинка от пепел

дъбово листо слетяло,

от листото — дъбов жълъд

паднал, скрил се надълбоко.

Хубав дъб оттам покарал,

пуснал жилави издънки,

нависоко се разперил

и нагъсто се отрупал.

Издължил се, разширил се,

станал този дъб огромен,

вършето му — в небесата,

клоните му — в синевата.

Облаците вече спирал,

път не давал на мъглите,

слънцето докрай засенчвал,

месечината — закривал.

Старият наш Вайнемойнен

вече имал друга грижа:

кой да отсече дървото,

да сломи дъба разперен,

че човек изнемощява,

рибата, и тя не плава,

слънцето ако не грее,

месецът ако не свети.

Но дървар не се намерил,

нямало такъв мъжага,

че да отсече дървото,

да сломи дъба разперен.

Старият наш Вайнемойнен

почнал майка си да моли:

„Каве, чуй, небесна щерко,

чуй ме, майко на водите!

Изпрати ми от морето,

има там мъжаги много,

як секач, че да събори,

да сломи дъба разперен,

за да ни огрее слънце,

месечината да видим!“

* * *

Още рекъл-недорекъл:

мъж изскочил от вълните.

Нито бил висок, да кажем,

нито бил, да кажем, нисък:

мъжки палец понадхвърлял,

но не стигал женска педя.

Имал малка медна шапка

и бакърени ботушки,

малки медни ръкавички,

хванати с конец бакърен,

мъничка секира медна,

брадва от бакър в ръцете,

с дръжка — колкото кутрето,

малък нокът — острието.

Старият наш Вайнемойнен

хем го гледал, хем се чудел:

уж мъжле като мъжете,

сред юнаците — юначе,

но и палец да надхвърли,

педя няма да догони.

Проговорил, за да пита,

хубавичко да разпита:

„Що за мъж си ти, мъжленце,

що за бабаит, юначе?

Твойта работа навярно

жив мъртвец по би я свършил!“

Казало мъжлето морско,

рекло морското юначе:

„Който и да съм, това съм:

ведър воин на водите.

Тук съм — с дъб да се преборя,

на трески да го направя.“

Старият наш Вайнемойнен

недовярвал, та продумал:

„Като гледам, хич те няма,

мъничък си още, слаб си,

че с дъба да се пребориш,

на трески да го направиш.“

Рекъл, още недорекъл,

гледал и какво да види:

в мъж мъжлето избуяло,

великанче там стояло.

Великанът се изправил,

вдигнал в облаци главата,

че развял брада до пояс

и коси чак до петите.

С вежди по аршин се вдигнал,

с крачоли по два аршина,

в кръста — три, а в коленете

по аршин и половина.

Взел секирата да точи,

брадвата си да изостря

върху шест скали от кремък,

върху седем снажни бруса.

Сетне с едра крачка стъпил,

с тежки стъпки се понесъл,

крачоли развял широки,

риза, леко разкопчана.

С първата си стъпка стъпил

вдън тресавище дълбоко.

С втората си стъпка скочил

върху сипеи високи.

С третата си стъпка стигнал

дъбовия черен дънер.

Че го с брадвата захапал,

със секирата — порязал.

Екнал удар, сетне втори,

трети удар за да екне.

В огън пламнало дървото,

искрите се разхвърчали,

разлетели се треските,

стволът тежко се огънал.

И така, с два-три замаха,

той с дървото се преборил,

тръшнал го върху земята,

от небето го съборил.

Проснал ствола му на изток,

а короната — на запад,

клоните на север струпал,

разпилял на юг листата.

Клонче който си откършил,

вечно щастие намерил.

Връхче който си отскубнал,

вечно знание постигнал.

Листче който си откъснал,

вечната си обич срещнал.

А останалото — вятър,

бяла хала го отвяла

в пустите простори морски,

в ширините необятни.

Там се клоните люляли,

там се мятали треските,

като лодки на открито,

платноходки — сред вълните.

Все към Похьола вървели,

блъскани от бурен вятър.

Похьолско едно момиче

тъкмо прало си прането,

доизстисквало го още,

че да го простре на камък.

Както прало, тъй видяло:

дъбова треска се носи.

Грабнало я от вълните,

че да си я вземе вкъщи,

там пък вещицата майка

злите си стрели изсекла.

Както паднало дървото,

както рухнало в треските,

тъй и слънце заблестяло,

че да грейне месечина.

Бял се облакът разперил

в синевата лъчезарна

над мъгливите поляни

в северния край далечен.

* * *

Люшнали се лесовете,

разлюляли се тревите,

закръглили се гнездата,

челяд вдигнала главата,

дроздовете подлудели,

кукнала и кукувица.

* * *

Плод наливали малини,

в цвят потъвали полята,

билето, и то цъфтяло,

сгушено между тревата.

Нямало го ечемика

да поникне, да покара.

Старият наш Вайнемойнен,

позамислен, разтревожен,

крачил по брега пустинен,

стъпвал все покрай вълните.

Зърнал шест зърна големи,

седем семена намерил

по следите на вълните.

Скрил ги в кожена торбичка,

вдън самсарово краченце,

в лапичка на бяла бялка.

Сетне тръгнал да посее,

семена да разпилее

по полетата на Осмо,

край реките в Калевала.

Син синигер се обадил:

„Нито в Осмо зов ще има,

нито хлебец в Калевала,

докато стоят горите,

докато не мине брадва,

а след брадвата и огън!“

Старият наш Вайнемойнен

грабнал острата си брадва,

към гората се затичал,

че наляво, че надясно

сякъл, всичко изпосякъл,

но една бреза оставил —

птиците да си почиват,

кукувицата да кука.

Имало орел в небето,

слязла птицата отгоре,

спуснала се да попита:

„Кой брезичката остави,

бялото дърво пожали,

най-красивото в гората?“

Вайнемойнен отговорил:

„Аз брезичката оставих —

просто птиците пожалих,

че да има где да кацат.“

Проговорил пак орелът:

„Чудно нещо си направил,

щом дървото си пожалил,

най-красивото в гората,

птиците да си почиват,

а и аз да си отдъхна.“

Огън птицата изсякла,

пламък лумнал под крилото,

вятър северен дотичал,

друг от изток се нахвърлил,

сечището изгоряло,

станало на дим и пепел.

* * *

Старият наш Вайнемойнен

имал шест зърна в ръката,

сетне седмото извадил,

скрито в кожена торбичка,

вдън самсарово краченце,

в лапичка на бяла бялка.

Тръгнал вече да посява,

семена да разпилява.

И закрачил, заговорил:

„Сея, хвърлям семената,

сякаш с твоята десница,

с твоята ръка, Творецо!

Сея в новата си нива,

сечище изпепелено!

Чуй, старице на полята,

щедра майко на земята!

Дай на сятото да никне,

на зърното — да покара!

Нивата си има сила,

няма да стои безплодна,

малко ако й помогнат

дъщерите на полята!

Хайде, ниво, събуди се,

вдигай се, зелено стръкче,

пускай корен надълбоко,

извиси се нависоко!

Стрък до стрък да избуява,

клас до клас да се налива,

тук орах, тук сях, оттука

чакам своята сполука!

Чуй ме, Уко, чуй ме, Боже,

Повелителю всевишен,

с черен облак — воевода,

с облак бял — пастир небесен!

Всички облаци повикай,

събери ги да се срещнат!

Облак доведи от изток,

изпрати от север облак,

облак подгони от запад

и от юг докарай облак!

Сбий ги, хубав дъжд изкарай,

мед небесен нека капне,

че посятото да буйне,

расналото — да прошепне!“

Уко, Богът в небесата,

Повелителят всевишен,

всички облаци повикал,

взел, събрал ги да се срещнат.

Облак той довел от изток

и от север водил облак,

облак гонил и от запад,

и от юг докарал облак.

Сбил ги, хубав дъжд изкарал,

мед небесен се разсипал,

та посятото да буйне,

расналото — да прошепне

и да наспори богато

зрънцето на ечемика.

Вече стрък до стрък се вдигал,

клас до клас се доналивал

там, където Вайнемойнен

сял, орал и пот проливал.

Близкият от дните минал,

минали и две-три нощи,

сетне — цялата неделя.

Станал, тръгнал Вайнемойнен

посева си да огледа,

голата и боса нива.

Имало какво да види:

ечемик — да му се радваш,

вече троен в коленцата,

и шесторен в класовете.

Старият наш Вайнемойнен

гледал всичко да огледа.

Но не щеш ли, кукувица

кацнала върху брезата:

„Кой остави, кой пожали

бялото дърво в гората?“

Вайнемойнен отговорил:

„Нека си стои дървото,

нека си расте брезата,

че да има, кукувичке,

клон, от който да си кукаш,

с пясъчни гърди да ахкаш,

със сребристи — да изохкаш,

а с куршумени — да пееш.

Кукай сутрин, кукай вечер

и по пладне кукай, кукай,

с теб животът е по-весел,

по-обилни са полята,

по-богати бреговете,

по-налети класовете!“

Трета руна

Старият наш Вайнемойнен

тихо, кротко си живеел

там, сред Вайнола далечна,

сред горите в Калевала.

С мъдри мисли, с чудни звуци,

пял той своите си песни.

Пял ги в ден недоотминал,

пял ги в нощ недоизтекла,

спомнял си какво било е,

как е произтекло всичко,

дето днес и за дечица,

и за старци е неясно,

че потъват времената,

губят се едно след друго.

Славата му се разнесла,

Заговорила мълвата,

че певецът на певците

си остава Вайнемойнен.

Чутото дошло от юга,

но и в Похьола навлязло.

* * *

В Похьола, там Йокахайнен,

мършаво момче, лапландче,

бил на гости у съседи

и дочул да се говори,

че най-хубавите песни

най-добре сега се пеят

там, във Вайнола далечна,

сред горите в Калевала.

Хайде де! Нима на него

всичко туй ще му разправят!

Гняв разтърсил Йокахайнен,

пламнала у него завист:

кой е този Вайнемойнен —

хвален вече, та прехвален!

Недовлезнал още вкъщи,

той на майка си разказал,

че се е решил да тръгне,

да отиде, да намери

този старец Вайнемойнен,

двамата да се надпяват.

Майката не разрешила,

старият, и той не давал

чак до Вайнола да иде,

че да се надпява с Вайне:

„Синко, ще те омагьосат,

ще потънеш в снеговете,

виждам те в дълбока преспа,

лед захапал и замръзнал:

крачка няма да направиш,

пръсти няма да разтвориш!“

Йокахайнен не отстъпил:

„Татко своето си знае,

майка ужким ме разбира,

но от мен по-умен няма!

Стига да реша да пея,

с някого да се надпявам,

лесно ще го омагьосам,

в чудото ще го надвия,

тъй ще пея аз, че сетне

първият да е последен!

Камък ще му дам за ложе

чамова дъска за покрив,

вдън земя ще му постеля,

че да го завия с плоча,

лед ръцете да нахлузват,

студ главата да нахлупва.“

Непослушен, Йокахайнен

взел кобилата си руса:

пламък в ноздрите й пърхал,

кремък чаткала с копита.

Обюздил я, натъкмил я,

впрегнал я в шейната златна,

скочил в нея, настанил се

върху предната й капра,

с бисерен камшик замахнал,

силно изплющял камшикът,

тръгнало доброто конче,

юрнало се като вятър.

Литнала шейната леко,

ден летяла, после — втори,

после — трети ден по пътя.

На четвъртия навлязла

в пуста Вайнола далечна,

в Калевала сиромашка.

Старият наш Вайнемойнен,

вечният певец вълшебен,

сам по този път се носил,

сам по този път препускал

в пуста Вайнола далечна,

в Калевала сиромашка.

И не щеш ли, Йокахайнен

бурно връхлетял отгоре:

вцепил се плъзгач в плъзгача,

храснала шейна в шейната,

вкопчил се ярем в ярема,

оплела се юзда с юздата.

Сблъскали се и замрели,

сетне скочили да видят:

капки капят от теглича,

от такъма — пара блика.

Че попитал Вайнемойнен:

„Кой си ти, чия издънка,

луд ли си така да караш,

тъй безумно да връхлиташ?

Виж, ярема си почупил,

скършил си, момче, теглича,

сцепил си на две плъзгача,

цялата шейна — съсипал!“

Млад и буен, Йокахайнен

най-нехайно отговорил:

„Кой да бъда? Йокахайнен!

Ти кажи сега да чуя

кой си, що си, откъде си

пръкнал, толкова загубен!“

Старият наш Вайнемойнен

първо името си казал,

сетне тихичко добавил:

„Млад си още, Йокахайнен,

отстъпи сега да мине

старият човек по пътя!“

Невъздържан, Йокахайнен

през зъби му отговорил:

„Млади, стари — кой те пита,

друго е по-важно днеска:

кой от двама ни по̀ знае,

кой от двама ни по̀ може,

че на пътя да остане,

другият да му отстъпи!

Щом те викат Вайнемойнен,

вечния певец вълшебен,

хайде, избери си песен,

приготви се да попеем,

да се чуем, че да видим

кой от пътя ще отстъпи!“

Старият наш Вайнемойнен

отговорил на хлапака:

„Пял съм, ако е до песни,

но певец да съм — не знаех.

Цял живот живях самичък,

сред полетата пладнувах,

сред горичките кукувах,

пееха ми кукувички.

Тъй да бъде, както искаш,

само дай сега да видя

как си другите надминал

и с какво ги превъзхождаш!“

Забърборил Йокахайнен:

„Зная аз неща различни,

всичко ми е много ясно.

Покривът си има дупка,

пушеци оттам излитат,

а огнището е вътре.

Друго нещо е тюленът

и чудесно си живурка:

както плава, тъй похапва

разни сьомги и лакерди.

Спи лакердата на светло,

сьомгата — на тъмно дъно.

Щуката се въди зиме,

в студ изхвърля си хайвера.

Есен ли е, вдън морето

чезнат плахите костури,

а през лятото на плитко

пляскат, снасят си хайвера.

Казвай, ако ти е малко,

страшно много съм научил,

дълго мога да разказвам!

С лосове орат на север,

по на юг орат с кобили,

а в Лапландия — с елени.

Знам с какво се слави Писа

и с какво се помни Хорна:

славни са горите в Писа,

стройни — боровете в Хорна.

На земята, под небето,

три са водопада силни,

три са езера дълбоки,

три са прагове високи:

в Хяме, там е Халапьора,

а в Карела — Катракоски,

Вуокса е реката видна,

водопадът е — Иматра.“

Вайнемойнен проговорил:

„Детски приказки приказваш,

женска памет обладаваш.

Мъж по̀ иначе говори:

Знае той какво било е,

как е произтекло всичко!“

Пак избързал Йокахайнен,

забърборил, задърдорил:

„За синигера се сетих,

той е от порода птича,

пепелянката — от змийска,

а змиорката — от рибя.

Огънят желязо стапя,

има кисел вкус земята,

пари, кипне ли водата,

за жарта — да не говорим!

И за цяр водата става,

пяната й — за магия,

пръв вълшебник е Творецът,

той е и добър целебник.

Блика от земя водата,

огънят — от небесата;

от ръждива пръст — челикът,

а бакърът — от скалата.

Блато е земята стара,

ива — първото дръвченце,

борче — първата ни стряха,

глина — първата паница.“

Старият наш Вайнемойнен

сребърна глава поклатил:

„Плещиш врели-некипели,

няма ли да млъкнеш вече?“

Но не млъкнал Йокахайнен:

„Чакай, сетих се за нещо!

Бе отдавна то, когато

разоравах аз морето,

дъното му изкопавах,

рибни ями издълбавах,

равно дъно доизглаждах,

стръмни брегове изсичах,

струпвах хълмове подводни,

рифове накамарявах.

Сред юнаците бях шести,

седми между най-добрите,

сътворихме я земята,

извисихме го небето,

сложихме му стълб небесен,

сетне свод му изковахме,

дадохме му ясен месец,

светло слънце завъртяхме,

звездната кола небесна

пуснахме да сочи пътя!“

Вайнемойнен го прекъснал:

„Лъжеш ти, момче, без мяра!

Теб те нямаше, когато

разоравахме морето,

за да му копаеш дъно,

рибни ями да дълбаеш,

равен пясък да оглаждаш,

стръмни брегове — отсичаш,

хълмове подводни — струпваш,

рифове — накамаряваш.

Никой теб не те е виждал,

никой с теб не се е срещал,

докато земя градихме,

докато небе творихме,

стълб преди да му поставим,

свод преди да му направим,

че и месец да разпалим,

че и слънце да разжарим,

Звездната кола небесна

път преди да ни посочи!“

Щуравият Йокахайнен

отговорил, без да мисли:

„Щом умът не ми помага,

помощ ще потърся в ножа!

Гиди, дърти Вайнемойнен,

имаш ти уста за двама,

я да видим как си с ножа,

можеш ли да си помогнеш!“

Вайнемойнен отговорил:

„С дума щом не ме настигна,

как ще ме достигнеш с ножа,

че да се боя от тебе?

Няма с теб, момче нещастно,

с теб, хлапако лекомислен,

нито дума да обеля,

нито да кръстосам ножа!“

Озлобил се Йокахайнен,

гневно устните прехапал,

с трескава брада изрекъл

ей такива страшни думи:

„Свинска зурла е за мене,

глупаво прасе е всеки,

който се бои от ножа

и не иска да се бие.

Гадно място съм намерил

за такива гадни хора:

в кочина ще ги натикам,

на торище ще ги хвърля!“

В мрак потънал Вайнемойнен,

гняв и срам го обладали,

и преди да каже нещо,

с песен думите се сляли.

Песента, далеч от детска

и от женска, за отмора,

си била юнашка песен,

дето я дете не пее,

юноша — недоразбира,

млад човек — недонамира

в тези времена безпътни,

чер комат след черни жътви.

С песента си Вайнемойнен

цялата земя разтърсил,

езерата развълнувал,

планините разлудувал,

та скалите полетели,

изпод върховете бели.

С тази песен от ярема

почнала трева да никне,

от хамута — храст ракитов,

клонче върбово — от плаза.

Троскот по шейната златна

плъзнал, в бурен да я скрие,

чудният камшик от бисер

в стрък тръстиков се превърнал

и в скала край водопада

кончето се вкаменило.

Ножът с чирени от злато

станал мълния в небето,

а лъкът, изписан пъстро —

весела дъга в морето,

леките стрели лапландски

в ястреби се разлетели,

кучето с лапландска морда

в морски нос се вкаменило.

Шапката на Йокахайнен

отлетяла като облак,

мокрите му ръкавици

разцъфтели като блато,

пеш размятал ямурлукът

като птица сред небето,

рой звездици затрептели,

пръснати от везан пояс.

А самият Йокахайнен

в тинята до кръст затъвал:

сред тръстиките — до рамо,

сред блатата — до брадичка.

* * *

Чак тогава Йокахайнен

почнал бавно да разбира,

че е мислил-недомислил,

че е сбъркал, щом е тръгнал

Вайнемойнен да надпява,

първия между певците.

С крак понечил да пристъпи,

но кракът не се помръднал;

после с другия опитал —

сякаш бил нахлузил камък.

Йокахайнен се стъписал,

ужасил се, като гледал

туй, което го очаква.

Стреснат, на молба ударил:

„Жив да си ми, Вайнемойнен,

ясновидецо, певецо,

спри да ме съсипваш с думи,

с песни — да ме омагьосваш!

Съжали ме, остави ме,

избави ме от бедата!

Ще ти дам аз щедър откуп

нищо няма да пожаля!“

Вайнемойнен го попитал:

„А с какво ще се откупиш,

ако, да речем, обърна

заклинанията свои,

ако те от смърт избавя

и на воля те оставя?“

Йокахайнен бързо казал:

„Имам два чудесни лъка,

работа на сръчен майстор:

първият е страшно пъргав,

вторият е страшно точен

Избери си който искаш!“

Вайнемойнен отговорил:

„Твоят лък не ми е нужен —

бърза работа през пръсти!

Имам лъкове в излишък,

място нямам по стените,

дето вече да ги слагам:

те сами в гората ходят,

сам-самички лов ловуват.“

Рекъл той, а Йокахайнен

още по-дълбоко хлътнал.

Както хлътнал, проговорил:

„Имам две чудесни лодки,

работа на сръчен майстор:

първата е страшно бърза,

втората е страшно лека.

Избери която искаш!“

Вайнемойнен отговорил:

„За какво ми е черупка,

дървено корито гнило!

Лодки имам аз в излишък —

в залива ми се люлеят,

по брега съм ги извадил:

духне ли, сами се носят,

но и срещу вятър плават.“

Рекъл той, а Йокахайнен

още по-дълбоко хлътнал.

Както хлътнал, проговорил:

„Имам два чудесни коня,

две кобили бързоноги:

първата е — дай да гони,

втората е — дай да носи.

Избери която искаш!“

Вайнемойнен отговорил:

„За какво ми е кобила,

кранта, дето се препъва!

Имам си коне в излишък —

дорести жребци на двора,

а в конюшнята — жребчета:

гривите им — меки, гладки,

хълбоците — закръглени.“

Рекъл той, а Йокахайнен

още по-дълбоко хлътнал.

Както хлътнал, проговорил:

„Моля ти се, Вайнемойнен,

пожали ме, остави ме,

избави ме от бедата!

Ще ти дам котле жълтици,

медник сребърни парици,

с кръв ги е платил баща ми,

от война ги е донесъл.“

Вайнемойнен отговорил:

„За какво ми е златото,

че отгоре — и среброто?

Имам си ги аз в излишък —

от сандъците се ронят,

по килерите — търкалят,

сребърен е моят месец,

златно, слънцето ме грее.“

Рекъл той, а Йокахайнен

още по-дълбоко хлътнал.

Както хлътнал, проговорил:

„Моля ти се, Вайнемойнен,

спри да ме убиваш с думи,

с песни да ме омагьосваш!

Вземай пасбища и ниви,

целия имот ти давам,

давам вече мило-драго,

за да си спася главата!“

Вайнемойнен отговорил:

„За какво са ми имоти —

пущинаци и трънаци?

Имам си мера в излишък —

пасбища покрай горите,

край дъбравите — орнища:

няма по-богати ниви,

нито по-добри ливади.“

Рекъл той, а Йокахайнен

още по-дълбоко хлътнал.

Че се вгледал Йокахайнен

вече в жалката си гибел:

в тиня потопен до шия,

сред блатата — до брадичка,

в устните му — ситен пясък,

в зъбите му — кален корен.

Хлътналият проговорил:

„Моля ти се, Вайнемойнен,

ясновидецо, певецо,

пощади ме, избави ме,

спри да ме убиваш с думи,

с песни да ме омагьосваш!

Пясък ми очите гложди,

блато с две ръце ме дърпа.

Ако си словата върнеш,

Заклинанията страшни,

Айно ще ти дам, сестра си,

свидното дете на мама,

то в дома ти да домува,

то да бърше, да почиства,

мръсни подове да трие,

да пере постели мръсни,

да тъче платна от злато,

медни питки да замесва.“

Старият наш Вайнемойнен

засиял, развеселил се,

че му дава Йокахайнен

за жена сестра си, Айно.

Седнал върху синкав камък,

на скала неръкотворна,

пял каквото пял, а сетне

недопятото оставил,

с нова песен преобърнал

Заклинанията свои.

* * *

Тъй повдигнал Йокахайнен

изпод блатото брадичка,

сетне сам оттам изскочил,

конче станала скалата,

хубава шейна върбата,

а тръстиката — камшиче.

Скочил бързо на шейната,

свил се в дъното й, ниско,

с мъката си той потеглил,

с болката си той заминал,

че да види мила майка,

стар баща да го посрещне.

С бяс и злоба запрепускал,

че да стигне с гръм и трясък:

в плевнята шейна ударил,

плазове разбил о прага.

Чудом чудила се майка,

виком викал стар бащица:

„Бе защо разби шейната,

плазове защо почупи!

Като луд защо се носиш

и защо налиташ бесен?“

Йокахайнен не продумал,

а горчиво се разплакал,

свел глава, прекършил рамо,

две очи забил в земята,

тъжно устните прехапал,

нос провесил до брадата.

Питала горката майка,

почнала да го разпитва:

„Тъжен ми се виждаш, синко,

кой те, мама, разтревожи,

устните защо си стиснал

и защо си нос провесил?“

Проговорил Йокахайнен:

„Майко моя, свидна майко,

сполетя ме страшна болка,

срещна ме голяма мъка,

плакал ли съм аз за нищо,

че от нищо да заплача?

Жаля аз и пак ще жаля,

цял живот ще се измъчвам,

че съм се откупил с Айно,

с моята добра сестрица!

Свидното ти чедо дадох

за тояжка на певеца,

за бастунче на чудака,

за опора на старика!“

* * *

Ахнала от буйна радост,

плеснала с ръце щастливо,

майката на Айно рекла:

„Успокой се, мили сине,

няма за кого да плачеш,

нито за какво да жалиш!

Дълго чаках аз, горката,

от години се надявах

смел юнак да ни споходи,

пръв певец да ни гостува,

славен зет да влезне вкъщи,

да се породим със Вайне!“

Айно чула, заридала,

ден ридала, сетне — втори,

че и трети ден ридала,

свита вън, върху чардака,

свила колене на пруста,

жегната от страшна мъка.

Питала горката майка:

„За какво тъгуваш, Айно,

давам те на мъж прославен,

в знатна къща да домуваш,

от висок чардак ще гледаш,

отвисоко ще говориш?“

Казала в сълзите Айно:

„Мъка, майчице, ме мъчи!

Плача, себе си оплаквам:

жал ми е за руси плитки,

жал ми е за светли къдри,

за косата ми моминска —

рано ми е да я скривам,

под забрадка да я нося!

Детството си аз оплаквам,

щедрото голямо слънце,

хубавата месечина,

веселите дни и нощи —

искам мъничка да бъда,

мъничка да си остана

в заплесиите на батко,

в залисиите на татко!“

Хокала горката майка

щурата си дъщеричка:

„Хайде, стига си ревала,

стига си сълзите ляла!

Няма за какво да плачеш,

нито за какво да жалиш!

Там, където слънце грее —

цялата земя огрява,

там, където месец свети —

всички къщи озарява.

Сладко ягодите зреят

и по чуждите поляни.

Не мисли, любима дъще,

че са ягодите сладки

само в батковата паша,

само в татковата къща!“

Четвърта руна

Неомъжената Айно,

малката сестра на Йоко,

клонки кършела в гората,

свивала метли за баня.

Първата била за татко,

втората била за мама,

сетне с брезовите клонки

свила и метла за брат си.

Тръгнала да си отива,

хванала една пътечка.

Но не щеш ли — Вайнемойнен,

спрял се той да я огледа

от главата до петите.

Вглеждайки се, проговорил:

„Не заради друг, момиче,

а заради мен, девойко,

носиш ти гердан от бисер,

позлатено малко кръстче,

везан за глава кокошник

и кордели сред косите!“

Но и тя не премълчала:

„Кой те мисли, кой те чака,

че за теб да нося кръстче

и кордели сред косите?

Нито хляба ти желая,

нито хубавите дрехи!

И с коричката съм сита,

и с басмичката — щастлива

в татковата мила къща,

с майчината си закрила!“

* * *

Тя герданчето свалила,

позлатеното си кръстче,

везания си кокошник,

свилените си кордели.

Хвърлила ги на земята,

на гората ги обрекла.

С плач си тръгнала за вкъщи,

с плач пристигнала на прага.

Под прозореца баща й

острил своята секира:

„Кой те, пиленце, разплака,

кой те, миличко, обиди?“

„Имам си защо да плача,

имам си защо да жаля!

Плакала ли съм за нищо,

че от нищо да заплача?

Кръстчето си аз изгубих,

пафтите, и тях ги няма —

позлатеното ми кръстче

и бакърените пафти.“

Край плета на двора брат й

за шейна стръка изсичал:

„Кой те, пиленце, разплака,

кой те, миличко, обиди?“

„Имам си защо да плача,

имам си защо да жаля!

Плакала ли съм за нищо,

че от нищо да заплача?

Пръстенчето си загубих,

и герданчето го няма —

позлатеният ми пръстен,

бисерното ми герданче.“

На миндерчето сестра й

везала за празник пояс.

„Кой те, пиленце, разплака,

кой те, миличко, обиди?“

„Имам си защо да плача,

имам си защо да жаля!

Плакала ли съм за нищо,

че от нищо да заплача?

Панделката си загубих

и кокошникът го няма —

панделката ми от свила,

везаният ми кокошник.“

До вратата на килера

мляко майка й цедила.

„Кой те, пиленце, разплака,

кой те, миличко, обиди?“

„Майко моя, мила мале,

дето ме роди, отгледа!

Имам си защо да плача,

имам си защо да жаля!

Плакала ли съм за нищо,

че от нищо да заплача?

Клони кършех аз в гората,

свивах ги в метли за баня.

Беше първата за татко,

втората за тебе, мамо,

сетне с брезовите клонки

свих метличка и за батко.

Тръгнах аз да си отивам,

хванах по една пътечка,

но ме срещна там Осмойнен,

Калевайнен ми го рече:

«Не заради друг, момиче,

а заради мен, девойко,

носиш ти гердан от бисер,

позлатено малко кръстче,

везан за глава кокошник

и кордели сред косите!»

И захвърлих аз гердана,

позлатеното си кръстче,

везания си кокошник,

свилените си кордели.

На земята ги захвърлих

на гората ги обрекох.

И така му отговорих:

«Кой те мисли, кой те чака,

че за теб да нося кръстче

и кордели сред косите?

Нито хляба ти желая,

нито хубавите дрехи!

И с коричката съм сита,

и с басмичката — щастлива

в татковата мила къща,

с майчината си закрила!»“

Майката тогава рекла,

казала ей тези думи:

„Няма за какво да плачеш,

нито за какво да жалиш!

Яж масло една година,

че да станеш по-красива,

свинско втората похапвай,

че да станеш по-висока;

третата — и мед, и мляко,

че да няма с тебе равна!

Има горе в планината

чудна къща, чудна ракла.

Там богатства са събрани,

но сандък седи в сандъка.

Ракла в ракла щом отвориш,

под капака ще намериш:

шест коланчета от злато,

седем чудни сини рокли.

Кутар ги скрои за мене,

Пайватар ми ги извеза.

Бях момиче аз тогава,

луда, млада като тебе,

тръгнах да бера малини,

сред гората се залутах.

Срещнах Пайватар и Кутар,

щерки слънчеви и лунни,

първата с лъчи предеше,

втората с лъчи тъчеше.

Приближих се аз, пристъпих,

права се пред тях изправих,

Знаех си какво да искам,

за какво да се помоля:

«Лунна дъще, дай жълтици,

дъще слънчева — парици,

аз съм сиромашко чедо,

недогледано сираче!»

Кутар ми жълтици даде,

а пък Пайватар — парици.

Тъй си позлатих косите,

тъй си доуших полите.

Гиздава се върнах вкъщи,

че да гледам дяволито.

Ден празнувах, сетне — втори,

а на третия накрая

хвърлих златния кокошник,

смъкнах сребърната рокля,

в планината ги отнесох,

скрих ги в къщата вълшебна,

вдън сандъка ги оставих,

а те чакат под капака.

Време и ти да тръгнеш,

раклата си да намериш,

че да си вплетеш кордели

и кокошник да наложиш,

бисерен гердан да вземеш,

да наденеш златно кръстче,

да си сложиш тънка рокля,

цялата в сребро обшита,

везан пояс да притегнеш

или пък коланче златно,

ярки чехли да нахлузиш

върху везани чорапки,

да наденеш златен пръстен,

от сребро кована гривна.

Облечи се, натъкми се,

гиздава ела си вкъщи,

старите си да зарадваш,

близките си да порадваш,

мила като полско цвете,

като горски плод налята

с хубост, дето няма равна,

своя хубост на земята!“

Казала добрата майка,

но не чула дъщерята.

Тя не искала да чуе,

нито искала да знае.

Пак изтичала навънка,

там да хълца, там да плаче,

през сълзи да проговаря

и в плача да се задъхва:

„Тъй доволните говорят,

веселите тъй дърдорят,

но щастливите — не знаят,

а блажените не мислят,

че са пяна от корито,

че с мехури си играят.

А нещастията, те са

черни патици в блатата,

сиви чайки по вълните:

крясъците им потъват

в сянката на снежна чука,

в тъмно геранило хладно.

Тежка мъка ме измъчи,

изтерза ме равна болка,

като жълт папур повехнах,

като троскот поменувам,

изгорях като тревите,

през копривите нагазих

с мисли — черни като сажди,

с чувства — тъмни като въглен.

Да не бях се тук родила,

щеше по-добре да бъде!

Кой ме караше да расна,

да порасна, че да видя

толкова тъга и мъка!

Шест дни ако бях живяла,

а на седмия — умряла,

нищо нямаше да искам,

щях да бъда благодарна

и на педя плат — за ризка,

и на лакът пръст — за гробче,

и на две сълзи от мама.

Батко нямаше да помни,

татко щеше да прежали.“

Ден тя плакала. И втори,

Майката дошла да пита:

„За какво тъгуваш, дъще,

кой те, миличко, обиди!“’

„Плача аз, горката, плача,

не пресъхнаха сълзите:

тежко ме обричаш, мамо,

леко ме продаваш, мила,

още малка, още слаба

за тояжка на певеца,

за бастунче на чудака,

за опора на старика!

По-добре да бе ме дала

на бездънните морета

за другарче на лакерди

и на сьомги — за сестрица!

Да избирах, бих избрала

къща с под от морски пясък,

с покрив от вълна висока,

вместо къщата на старец,

дето се от съчка спъва,

че и от цървул — събаря!“

* * *

Тя отишла в планината,

влезла в къщата вълшебна,

ракла в раклата открила,

че извадила от нея

шест коланчета от злато,

седем чудни сини рокли.

Преоблякла се богато,

най-красивото си взела,

златни сложила висулки,

че и сребърен кокошник,

сини панделки си вплела

и карминени кордели.

Тръгнала натам, където

гледала, така вървяла,

през гори и през поляни,

през блата и през дъбрави.

Както стъпвала, запяла,

кротка песен прозвучала:

„Мъка стегна ми сърцето,

болка стегна ми главата.

Нека мъката ме мъчи,

нека болката ме стяга;

колкото са по-големи,

с толкова ще ми олекне,

щом реша да се избавя,

щом реша да се погубя!

Виждам аз, дошло е време

с този свят да се сбогувам.

Манала ме вече чака,

вика ме отвъд Туони.

Даром майка ми ме даде,

татко леко ме прежали,

кака сигурно ще плаче,

батко малко ще тъгува,

ако ме вълна затрие,

ако ме море погълне,

ако тъна да потъна

между плаващите рибки.“

Ден угаснал, друг припламнал,

а на третия, накрая,

стигнала тя до морето,

до тръстиките крайбрежни:

хладен, здрачът я догонил,

спуснала се нощ дълбока.

Пак заплакала, горката,

цяла нощ така стояла

на една скала крайбрежна

край посърналия залив.

Тъй дочакала да съмне,

на разсъмване видяла

три момичета в морето,

хем се къпят, хем се смеят —

тръгнала като четвърта

нашата нещастна Айно.

Роклята си тя свалила,

фуста хвърлила на борче,

черни чехлички на камък,

чифт чорапки върху пясък,

бисерно герданче в бурен,

в тръни — пръстенче от злато.

Сред морето — риф далечен,

сипкава скала от слънце:

плувала, че да я стигне,

Айно, нашето момиче.

Плувала да я догони,

на коляно да отдъхне

върху блесналия камък

на скалата сред вълните.

Но нестигналите — чезнат,

както чезнат и скалите.

Тъй потънала и Айно —

непрокопсалата щерка.

Пиленцето се стопило,

миличкото — отлетяло,

но преди да ни напусне,

думите си изшептяло:

„Цялото море нагазих,

плувах, колкото доплувах,

но накрая — дъх загубих,

като птица се погубих.

Нека милият ми татко,

щом се храни от морето,

тук за риба да не идва,

тук таляни да не слага!

Цялото море нагазих,

плувах, колкото доплувах,

но накрая — дъх загубих,

като птица се погубих.

Нека милата ми майка,

щом си готви, щом си шета,

тук с ведрата да не идва,

тук вода да не налива!

Цялото море нагазих,

плувах, колкото доплувах,

но накрая — дъх загубих,

като птица се погубих.

Нека милият ми батко,

щом конете си обича,

тук с конете да не идва,

тук жребците да не води!

Цялото море нагазих,

плувах, колкото доплувах,

но накрая — дъх загубих,

като птица се погубих.

Нека милата сестрица,

щом обича да се гизди,

тук да не потапя шепи,

тук очи да не умива!

Колкото се капки пръснат,

от кръвта ми са изтекли,

риби колкото изпляскат,

от плътта ми са порасли;

съчки колкото изскърцат,

кости са от моя скелет;

колкото трева поникне,

кичур е от моите плитки.“

Тъй се птицата погуби,

с тези думи тя погина…

Кой, след всичко, би отишъл,

кой с такава вест би влязъл

в двора на това момиче,

в неговата родна къща?

Кой ли? Само Баба Меца!

Тя, стръвницата, ще иде!

Но стръвницата се бави:

чакали я дойни крави.

Кой, след всичко, би отишъл,

кой с такава вест би влязъл

в двора на това момиче,

в неговата родна къща?

Кой ли? Само Кумчо Вълчо!

Той, жестокият, ще иде!

Но жестокият се бави:

чакали го жадни гъски.

Кой, след всичко, би отишъл,

в двора на това момиче,

кой с такава вест би влязъл

в неговата родна къща?

Кой ли? Само Кума Лиса!

Тя, хитрушата, ще иде!

Но хитрушата се бави:

чакали я гладни квачки.

Кой, след всичко, би отишъл,

кой с такава вест би влязъл

в двора на това момиче,

в неговата родна къща?

Кой ли? Само Зайо Байо!

Той, горкият, ще отиде!

И отишъл той, горкият,

вест да носи, да разкаже.

Запрепускал Зайо Байо,

дългоухият забързал,

кривокракият се стрелнал,

с бърна сцепена се втурнал

в двора на това момиче,

в неговата родна къща.

Влезнал в сауната димна,

спрял сред банята гореща,

къпали се там девойки

и невести там се мили:

„Здрасти, Зайо, влез котлето,

гозба хубава да станеш

и стопанин да вечеря,

и стопанка да закуси,

и дечица да обядват,

че да хапнат и снахите.“

Зайо Байо отговорил,

синеокият продумал:

„Лемпо, той е за котлето,

той да се пече на огън!

С вест дойдох и вест ви нося

тичах аз, за да ви кажа:

хубавица се погуби

с бисерен гердан на шия,

с пафти сребърни на кръста

и с висулки на ушите.

Взеха, скриха я вълните,

вдън морето тя потъна

За другарче на лакерди

и на сьомги за сестрица.“

Чула майката, разбрала,

безутешно заридала,

проговорила накрая

с тази болка, с тези думи:

„Чуйте ме, жени родили,

чуйте ме, нещастни майки,

щерките си пощадете,

докато са живи-здрави,

зорлем хубостта не идва,

зорлем радостта не става,

щерката си аз насилих,

милото дете — погубих!“

Дълго плакала, горката,

майчини сълзи проляла,

бликали те от очите,

по лицето й потекли.

Дълго плакала, горката,

майчини сълзи проляла,

бликали те от лицето,

по гърдите й потекли.

Дълго плакала, горката,

майчини сълзи проляла,

бликали те от гърдите,

по полата й потекли.

Дълго плакала, горката,

майчини сълзи проляла,

бликали те от полата,

по чорапа й потекли.

Дълго плакала, горката,

майчини сълзи проляла,

бликали те от чорапа,

по цървула й потекли.

Дълго плакала, горката,

майчини сълзи проляла,

бликали те от цървула,

по петите й потекли,

черната земя ги пила,

сетне в извор ги избила.

Бликнали три силни струи,

стрелнали се три потока,

сетне три реки разнесли

този плач под небесата,

плач, родилката почернил

и родил нещастна майка.

Три реки, а от реките

спуснали се водопади,

вдигнала се между пръски

по една скала сребриста,

пръст отрупала скалите,

хълмчета се закръглили

и на всяко малко хълмче

по една бреза израсла.

Три брези, а сред клонака —

три сребристи кукувици.

Куком кукали и трите

Първата — все тъй: „Обичай!“

Втората — все тъй: „Сгоди се!“

Третата — все тъй: „Добрувай!“

Позовалата „Обичай!“

кукала до три недели

над забравено момиче

в дъното на морски залив.

Позовалата „Сгоди се!“

кукала до шест недели

над ергенина повехнал,

над самотната му къща.

Позовалата „Добрувай!“

кукала и още кука

над нещастните ни майки,

над добрите ни старици.

Чула тази кукувица

майката, преди да каже:

„Тъжни майки, забравете

кукналата кукувица!

Тя сърцето ми почерни

и живота ми съсипа!

Нейни са сълзите мои,

дето ме горят, изгарят,

дето като грах покапват,

дето като боб се ронят,

че да ме снижат на педя

и на две — да ме досвалят.

Треска ме тресе, когато

кукувицата закука.“

Пета руна

Надалече се разчуло,

бързо хората узнали,

че момиче е умряло,

млада хубост — погрозена.

Старият наш Вайнемойнен

бил потънал в скръб дълбока,

в мрак осъмвал, в мрак замръквал

и по цели нощи страдал

за момичето нещастно,

за чудесната девойка,

дето я вълна погълна,

дето вдън море потъна.

С мъжка орис, с мъжка мъка,

с мъжка рана незарасла,

тръгнал той покрай морето,

бога на съня да пита:

„Унтамо, какво сънува

и в съня си не видя ли

где е Ахтолската къща

с дъщерите на Веламо?“

Унтамо бил сън сънувал,

в сън видяното разказал:

„Знам я Ахтолската къща

с дъщерите на Веламо:

тя е в мрачните подмоли

в сянката на бреговете,

цялата е под вълните,

цялата е в кал и тиня.

Там си Ахтола царува

с дъщерите на Веламо,

имат си и малка кухня,

тясно, схлупено мутваче

под една скала сребриста,

в тъмна пещера от камък.“

Старият наш Вайнемойнен

седнал в старата си лодка,

въдиците си разгледал,

най-голямата извадил,

на конеца я завързал,

сетне с две гребла загребал.

Стигнал мрачните подмоли

в сянката на бреговете,

спрял върху скала сребриста,

върху пещера от камък.

Въдицата там извадил,

с пръст опипал острието,

с медна пръчица го метнал,

с пръчка от бакър — захвърлил,

то потънало в морето,

гмурнало се под вълните,

изплющял конецът златен,

сребърно се поопънал.

Почнало да се разсъмва,

побрашнило се небето,

сетне слънцето изгряло:

хванала се малка рибка.

Той я в лодката извадил,

върху дъното я сложил.

* * *

Гледал я, да я разгледа,

мъчил се да я познае:

„Що за рибка! Чудно нещо!

Никъде не съм я срещал!

По е гладка от пъстърва,

по е бледа от лакерда,

а от щука — по-сребриста.

Нито с малки — да е майка,

нито с хубост — годеница,

нито с накити — невеста,

нито с люспички — русалка,

нито с плитчици — момиче.

Трябва да е рядка рибка,

скокнала от дълбините.“

Нож сребреел на колана,

в пъстра ножница положен.

Грабнал Вайнемойнен ножа,

леко, бързо го извадил

рибката си да изкорми,

хубаво да я нареже:

нещо крехко за закуска,

по-големичко — за обед,

за следобеда — главичка

и опашка — за вечеря.

Тъкмо рибката да резне

по коремчето й бяло,

тя припляскала в ръката,

стрелнала се към водата

и се гмурнала в морето,

недалеч от Вайнемойнен.

Сетне вдигнала главата,

скочила изпод водата

чак зад петата вълничка,

чак зад гребенчето шесто,

махнала с ръката дясна,

ритнала с крачето ляво

иззад седмата вълничка,

иззад гребенчето осмо.

Някъде отвъд вълните,

проговорила накрая:

„Кьорчо кьорав, Вайнемойнен,

да не мислиш, че се качих

в лодката, че да ме кормиш,

да ме режеш на парчета:

нещо крехко — за закуска,

по-големичко — за обед,

за следобеда — главичка

и опашка за вечеря!“

Тъй попитал Вайнемойнен:

„А защо дойде при мене?“

„Като пиленце дотичах —

да ме галиш, да ме милваш,

всичко с тебе да разделям,

твоя да съм половинка,

да разстилам, да постилам

и възглаве да ти слагам,

тесни стаи да премитам,

мръсни подове да трия,

огън да клада в огнище,

пламъка му да поддържам,

кръгли хлябове да меся,

медни питки да изпичам,

с канче бира да ти точа

и трапеза да ти слагам.

Не, не съм аз рядка рибка,

скокнала от дълбините,

аз съм мъничката Айно,

малката сестра на Йоко,

тази, дето си я искал,

дето още я желаеш!

Стар старико, дърт дъртако,

кьорчо кьорав, не видя ли,

не можа ли да познаеш,

не успя ли да опазиш

ахтолската си невеста,

дъщерята на Веламо!“

* * *

Старият наш Вайнемойнен

много тъжно проговорил:

„Айно, миличка, върни се,

чуй ме, от душа те моля!“

Но изчезнало навеки,

гмурнало се под вълните,

вдън моретата се скрило

изтерзаното момиче,

долу — в мрачните подмоли,

в сянката на бреговете.

Старият наш Вайнемойнен

дълго мислил и размислял

как нататък да я бъде.

Мрежа свилена нарамил,

в хладните води я хвърлял,

плитчините преобърнал,

глъбините доизровил,

Вайнола докрай преплувал,

Калевала претършувал,

в бездни шеметни се спускал,

пусти ширини кръстосвал,

търсом търсил, ровом ровил

от брега на Йокахайнен

до Лапландия далечна.

Рибки всякакви улавял,

но сред рибките в морето

само своята си рибка

не настигнал и не хванал —

ахтолската си невеста,

дъщерята на Веламо.

* * *

Старият наш Вайнемойнен

тъжно своя нос провесил,

с вежди свъсени роптаел,

сам на себе си говорил:

„Глупав съм, не разсъждавам,

сякаш съм глава загубил!

А си имах ум и разум,

ясен ум и бистра памет,

весело сърце в гърдите.

Имах ги, ала къде са,

че отново да ги взема!

Старостта си е такава,

времената се изплъзват:

глупост е каквото мисля,

смешно е каквото правя,

тъжно е каквото искам.

Тази, дето си я търсих,

тази, дето си я чаках,

тази ахтолска невеста,

тази щерка на Веламо,

дето за жена я исках,

за съпруга я наричах,

тъкмо нея аз си хванах,

в лодката ми вече беше,

но не гледах да я видя,

не можах да я позная:

тя в ръцете ми припляска

и изчезна сред водите!“

Тръгнал той да си отива,

къщата си да намери,

крачил огорчен по пътя,

а на прага проговорил:

„Кукувичката закука,

но не исках да я чуя:

кукаше ми сутрин рано,

кукаше ми вечер късно,

отдалеч сега ми кука,

кукането й е друго.

Скърши ли се тази песен,

или в гърло се задави?

Кукай, моя кукувичке,

кукай сутрин — да ме будиш,

кукай денем — да ме радваш,

кукай вечер — да те слушам!

Че не знам какво да правя,

как нататък да живея,

как да стъпвам по земята,

как да крача под небето.

Майка ми да бе живяла,

че да беше ме видяла,

би ми казала навярно

как отново да задишам,

че да не усещам болка,

мъка да не ме погубва,

сред оскъдица такава

и в такова страшно време!“

Вдигнала се от вълните

майката на Вайнемойнен:

„Майка ти е още жива,

още може да те види,

още може да ти каже

как отново да задишаш,

без да те настига болка,

без да те погубва мъка

сред оскъдица такава

и в такова страшно време:

похьолски моми те чакат,

те по хубост нямат равни,

по са стройни, по са мили,

пет-шест пъти по-красиви

от сестричката на Йоко,

от ленивите лапландки.

В Похьола иди да вземеш

похьоланка, хубавица!

Ще те озари с очите,

с поглед ще те омагьоса,

с пъргави нозе ще припка,

гъвкава снага ще кърши!“

Шеста руна

Старият наш Вайнемойнен

стягал се за път далечен

към поселищата хладни

в тъмна Похьола мъглива.

Конче сламено извадил,

грахово жребче обяздил,

сложил му зъбалец златен,

тънка сребърна юздица;

крак прехвърлил през седлото,

кончето си той пришпорил.

Полетяло като вятър,

втурнало се като хала

сламеното бързо конче,

граховото вихрогонче.

То през Вайнола вървяло,

бягало през Калевала,

дом загърбило, летяло,

гонило земя далечна.

Че нагазило морето,

запрескачало вълните

кончето с копитца сухи,

дето ги вода не хваща.

* * *

Хилавият Йокахайнен,

младоликият лапландец,

кипнал целият от злоба,

целият пламтял от завист

към старика Вайнемойнен,

към певеца над певците.

Сетне страшен лък направил,

свил дъгата му голяма,

сътворил я от желязо,

от челик я изковавал,

писал, златно я изписал,

сребърно изпонашарил.

Липсвала му тетивата,

Затова събрал, усукал

жили лосови от Хийси,

ленени конци от Лемпо.

Станал лък — да не говорим:

Зло оръжие безгрешно.

И на цвят да му се чудиш,

и на глед да му се маеш:

с кон, излят върху гърба му,

с други два — върху дъгите,

с котка, клекнала на жлеба,

и със зайче — на резката.

Сноп стрели тогаз изсякъл,

с остриета на три ката,

тънки ги от храст отрязал,

насмолил ги в бор порязан,

че събрал перца от птици,

та стрелите заоперил

с лястовича перушина

и опашки от врабчета.

Потопил им върховете,

остриетата намокрил

в тъмна кръв от пепелянка,

в плюнка от змия отровна.

Гъсто подредил колчана,

поотпуснал тетивата,

той зачакал Вайнемойнен,

все за стъпки се ослушвал

рано сутрин, късно вечер,

както и по бяло пладне.

Чакал младият лапландец,

дебнел вече от неделя,

ту зад малкия прозорец,

ту зад дългата ограда,

вслушан в горските пътеки,

вгледан в полските орнища,

със колчан стрели през рамо

и с чудесен лък в ръката.

Осмелил се, взел да чака

и зад къщите съседни,

и зад дюните крайбрежни,

и зад камъните морски,

и зад водопада кипнал,

от света река отприщен.

* * *

Минало се още време,

съмнало веднъж и рано

вдигнал той очи на север,

отклонил ги по на запад,

сетне слънцето потърсил

и съгледал нещо тъмно,

разлюляно над вълните:

„Черен облак ли се вдига,

гръм да гръмне, дъжд да плисне?“

Не било то черен облак,

гръм да гръмне, дъжд да плисне,

ами идвал Вайнемойнен,

най-добрият сред певците;

в пуста Похьола отивал,

все към Пиментола яхал

сламеното свое конче,

граховото вихрогонче.

Хилавият Йокахайнен,

младоликият лапландец,

бръкнал и стрела извадил,

в шарения лък я сложил

да прониже Вайнемойнен,

сувантолеца да смаже.

Майката на Йокахайнен

Заразпитвала сина си:

„С лък защо си тука, сине,

и защо стрела извади?“

Йокахайнен проговорил,

с тези думи отговорил:

„С лък съм тука, майко моя,

и стрелата съм извадил

да пронижа Вайнемойнен,

сувантолеца да смажа.

Нека види Вайнемойнен,

като всичките надпява,

как кръвчица ще му пусна,

като го в сърце ударя!“

Вдигнала ръка жената

и помолила сина си:

„Не убивай Вайнемойнен,

той е син на Калевала!

Рожба е на славни хора,

сестрино детенце мое!

Ако Вайне ти убиеш,

Калевала ще помръкне,

радостта ще си отиде,

песента ще ни напусне!

А земята е за радост,

както е светът — за песни;

в Манала без тях ще бъдем,

ще ни липсват в Туонела.“

Слабоватото лапландче

се замислило, замряло.

Уж си знаело, а ето:

опната била стрелата,

Засърбяла го ръката,

но възпирало го нещо.

Престрашил се най-накрая,

рекъл, че да се отдума:

„Нека да помръкне всичко,

нека радостта погине,

нека песента изчезне!

Що съм рекъл, туй ще правя!“

Вдигнал той лъка си страшен,

блеснало сребро и злато,

сложил левия си лакът

върху лявото коляно,

а на дясното приклекнал,

ослонил се на земята.

С пръст стрелите заопипвал,

тези, дето са в колчана;

да извади най-добрата,

нея на лъка да сложи.

Огненият лък се сгърчил

върху дясното му рамо,

опнала се тетивата,

трепнала за миг стрелата,

той на нея проговорил:

„Хайде, връхче от брезица,

насмолена в бор стрелица,

изпружи се към целта си!

Ниско ако съм те пуснал,

извиси се в своя полет!

Пусна ли те по-високо,

поснижи се да удариш!“

Иззвънтяла тетивата.

От високо по-високо

литнала стрелата първа,

впила се в небето синьо,

в шарен облак заблестяла,

с черен облак отлетяла.

Пак се мерил Йокахайнен,

но от ниско, че по-ниско

втората стрела летяла,

в хълмче някакво замряла,

Манала я призовала

в пясъка да я зарови.

Пак се мерил Йокахайнен,

литнала стрелата трета

и улучила жребчето.

Кончето на Вайнемойнен

рухнало с подвита шия,

с лява плешка поразена.

Сламеното бързо конче,

граховото вихрогонче.

* * *

Полетял и Вайнемойнен,

с пръсти се опрял в морето,

с празни длани го прегърнал,

в пяната му се изправил,

сам, без сламеното конче,

граховото вихрогонче.

Вдигнал се ужасен вятър,

бурно кипнала вълната,

че отнесла Вайнемойнен

от далече по-далече

в пустите простори морски,

в ширините необятни.

Хилавият Йокахайнен

почнал вече да се хили:

„Пада ти се, Вайнемойнен!

Няма повече да видиш

нито слънцето в полето,

нито месеца в небето,

нито Вайнола красива,

нито славна Калевала!

Плувай шест, къпи се седем,

осем, ако щеш, години

в пустите простори морски,

в ширините необятни:

шест като елха поплавай,

седем като бор изтръгнат,

осем като дъбов дънер!“

Вкъщи стигнал Йокахайнен,

чул, че майка му го пита:

„Кой погуби Вайнемойнен,

Калевия син прославен?“

Йокахайнен се изпъчил,

бавно, важно проговорил:

„Аз погубих Вайнемойнен,

Калевия син прославен!

Пратих го вълни да гони

и морета да премита;

тиня пуснах го да гази,

кал да рие, като плува.

С пръсти се опря в морето,

с празни длани го прегърна,

първо на ребро си легна,

сетне се по гръб обърна

в пустите простори морски,

в ширините необятни!“

Майката тогава рече:

„Зло, нещастнико, си сторил,

като си погубил Вайне,

Калевия син чудесен,

сувантолеца прославен,

песента на Калевала!“

Седма руна

Старият наш Вайнемойнен

плувал по води безкрайни,

като боров труп се носил,

гниел като дъбов дънер,

дълги шест дни летни плувал

и шест нощи тъй се носил:

трепкало море пред него,

а зад него — шир небесна.

Още ден и нощ поплувал,

че и ден и нощ — отгоре,

вече осми ден помръквал,

спускала се нощ девета

с тежки нечовешки болки,

с тежка нечовешка мъка:

почнали да капят нокти,

да се свличат от краката.

Старият наш Вайнемойнен

сам на себе си говорил:

„Жив несретник съм, тежко ми,

толкова беди догоних!

Родния си дом загърбих,

родния си край оставих,

че да скитам под небето,

да се лутам дни и нощи,

бурите да ме люлеят

и вълните да ме носят

в пустите простори морски,

в ширините необятни.

Тук и студ ще се студува,

тук и глад ще се гладува,

и вълните ще ме бият,

побеснели чак до пяна.

Аз не знам какво ме чака,

как оттук ще се избавя

от такава страшна болка,

от такава страшна мъка!

Кой е зидал върху вятър,

кой е слагал в гьол основи?

Който зида върху вятър,

който слага в гьол основи,

къщата му се събаря

и потъва сред блатата!“

Долетял орел лапландски,

гост от царството на мрака,

нито бил голям, да кажем,

нито бил, да кажем, малък,

бил с едно крило в морето,

а пък с другото — в небето,

мел с опашката вълните,

с клюна ровил по скалите.

Както си летял, оглеждал

пустите простори морски.

И не щеш ли — Вайнемойнен!

Спуснал се да го попита:

„Как попадна тук, юначе,

кой дотука те доведе?“

Старият наш Вайнемойнен

отговорил на орела:

„Питам се и аз, не зная

кой дотука ме доведе,

като в Похьола отивах

пиментолка да намеря!

С кон препусках през морето,

снажните вълни прескачах,

докато веднъж по изгрев,

рано сутринта, се случи

в залива на Луотола,

недалече от Йокола,

кончето се спъна, падна

от стрела, дошла за мене.

Оттогава аз съм тука,

с пръсти се опрях в морето,

че да ме люлеят бури

и вълните да ме носят.

Вятър северен се втурна,

сетне друг нахлу от изток,

развилняха се талази,

страшна буря ме повлече.

Плувах дни така и нощи

под камшика на водите

в пустите простори морски,

в ширините необятни,

без да знам какво ме чака

и какво ще ми се случи,

без да знам къде ще свърша,

сред коя от двете бездни:

в тази ли — от студ и жажда,

или в другата, под нея.“

Но орелът проговорил:

„Чакай, няма да се мъчиш!

Повдигни се, настани се

върху моята опашка!

Ще те отнеса оттука,

на брега ще те оставя.

Още помня добрината,

помня времето, когато

сече в Калева горите,

в Осмо изора браздите,

но една бреза остави,

бялото дърво пожали,

че да има где да кацна,

где от път да си почина.“

Старият наш Вайнемойнен

сам до птицата доплувал,

от морето се повдигнал

и с вълната се прехвърлил

през крилото на орела

до опашката му здрава.

Литнала добрата птица

с Вайнемойнен на гърба си,

леко пътя си поела,

пътя между ветровете —

все към Похьола студена,

все към Сариола мрачна.

Там свалила Вайнемойнен

и отлитнала нататък.

Вайнемойнен се разплакал,

тежко заридал, горкият,

върху онзи бряг далечен,

бряг на северни морета.

Носил той сто люти рани

от камшика на вълните,

а брадата му трептяла

в кичурите свои свита.

Нощ будувал, сетне — втора,

два ли, три ли дни тъгувал,

че се е загубил в пътя,

че една пътечка няма,

по която да се върне,

по която да намери

свидното огнище старо,

старата си свидна къща.

Но не щеш ли — похьоланка,

капчица, момиче още,

вярната си дума дала

и на утринното слънце,

и на утринния месец —

вечно с тях да се събужда.

Но била пак подранила:

месецът не бил залязал,

слънце не било изгряло,

нито пък петли — пропели.

Стригала овцете, пет ли,

шест руна от тях свалила,

чепкала добрата вълна,

чепканото доизпрела,

преденото изтъкала,

а тъканото скроила

все на бяла месечина,

на непобрашнило време.

Масите били измити,

всички подове — изтрити,

прустът с клонче бил почистен,

с брезова метла — пометен.

На бакърена лопатка

вече бил събран боклукът,

тръгнала да го изнася

от вратата до браздата,

до полето разорано,

дето от плета започва.

Там се спряла, там дочула:

някой стене от блатата.

Бързала, че да се върне,

втурнала се бързо вкъщи,

проговорила от прага,

дъх загубила, шептяла:

„Някой стене от блатата,

на човешки плач прилича.“

Лухи, в Похьола стопанка,

господарка в Сариола,

както чула, тъй излязла,

спряла се отвън вратата,

вслушала се в плач далечен,

помълчала и си рекла:

„Малките така не плачат,

не реват така жените;

тъй юнакът само стене,

мъжка ще е тази мъка!“

Че избутала тогава

лодка с три дъски скована

и загребала нататък,

втурнала се през блатата,

дето плачел Вайнемойнен,

дето стенел мъж юначен.

Губел дъх и Вайнемойнен,

увантолецът се мъчел

сред безкрайни върбалаци,

сред стени от храсталаци.

Вече трепкала брадата,

трепкала му и устата.

Похьолската господарка

стигнала, че да попита:

„Стар несретнико, кажи ми

как си се изтърсил тука!“

Старият наш Вайнемойнен

белите коси погладил

и така й отговорил:

„Знам, че съм на чуждо място,

но неволята ме води

в тези краища далечни.

Хубаво ми беше вкъщи,

имам си земя прекрасна.“

Похьолската господарка

почнала да го разпитва:

„Искам вярно да ми кажеш,

нещо искам да науча:

откъде си ти, юнако,

и каква ти е родата?“

Старият наш Вайнемойнен

проговорил, отговорил:

„Бях навсякъде известен

и прославен бях доскоро

като пръв певец в рода си.

Срещаха ме с радост всички

там, във Вайнола пригорска,

в Калевала пъстрополска.

Търся се сега в бедата,

но не мога да се видя.“

Похьолската господарка

пообърнала словата:

„Я се приближи, юнако,

тук ела, че да те видя,

хубаво да ми разкажеш

за съдбата си нещастна!“

Тъй от мястото несгодно,

от запуснатото място

Лухи в лодката го взела,

настанила го да седне,

хванала сама греблата,

ловко лодката повела,

госта в Похьола отвела

и го приютила вкъщи.

Взела гладния да храни,

мокрия да подсушава,

тялото му да разтрива,

костите му да намества.

Старецът се вдигнал бързо,

стъпил на нозе юнакът,

че отпуснала се Лухи

още да го поразпита:

„Как се случи, Вайнемойнен,

увантолец да заплаче

между голи върбалаци,

между пусти храсталаци!“

Старият наш Вайнемойнен

помълчал и отговорил:

„От неволята проплаках,

от живяното — застенах.

Дълго плувах през водите,

биха ме с камшик вълните

в пустите простори морски,

в ширините необятни.

Но ако сълзи зароних

и ако проплаках, то е

все за старото огнище,

все за моя край прекрасен.

Влезнах тук през чужда порта,

през вратичка непозната,

чужди са ми тук елите,

чужди са ми тук елхите,

клекът тука ме препъва,

смриката ме наранява;

само слънцето е слънце,

само вятърът е вятър,

всичко друго тук е чуждо,

всичко ми е непознато.“

Похьолската господарка

Лухи кротко промълвила:

„Успокой се, Вайнемойнен,

увантолецо прославен,

хубав е и тук животът,

остани, ако поискаш,

имам аз за тебе сьомга,

и пържоли ще намеря!“

* * *

Старият наш Вайнемойнен

сам на себе си говорил:

„В гозбите не е живота,

ситостта не ни засища,

след богатите трапези

по сме си честити вкъщи.

Дай ми, Боже, дай ми, мили,

дай, водителю небесен,

жив и здрав да се завърна

пак при старото огнище!

От цървул вода да пия,

по ще ми е сладка вкъщи,

нежели от чужда чаша

златна сладка медовина!“

Похьолската господарка

Лухи питала за друго:

„А какво ми обещаваш

и с какво ще се откупиш,

ако те оттук проводя

до вратата на дома ти?“

Вайнемойнен се задъхал:

„Ти кажи какво ще искаш,

за да ме оттук проводиш

до вратата на дома ми,

дето ще ми пее птичка,

ще ми кука кукувичка!

Искаш ли калпак сребрици

или шапка със жълтици?“

Похьолската господарка

Лухи казала тогава:

„Чуй, певецо Вайнемойнен,

пръв певец между певците!

Нито съм за злато жадна,

нито пък съм сребролюбка:

Златото е за децата,

а среброто — за конете.

Изкови ми само Сампо,

шарената воденица,

що се прави с пух от лебед

и млекце от яловица,

с вълна от овца нерасла

и зрънце от стрък неникнал.

Изковеш ли я — ще вземеш

дъщеря ми за награда:

тя оттук ще те проводи

до вратата на дома ти,

дето ще ти пее птичка,

ще ти кука кукувичка.“

* * *

Старият наш Вайнемойнен

помълчал и отговорил:

„Слаб съм за ковач на Сампо,

шарената воденица,

но когато стигна вкъщи,

Илмаринен ще ти пратя

да ти изкове той Сампо,

шарената воденица,

че да вземе дъщеря ти,

с нея по-щастлив да бъде!

Пръв ковач е той сред всички,

майстор си е в занаята,

вече изкова небето

и небесния му покрив,

без да се усеща чука,

работата на клещите!“

Похьолската господарка

Лухи с думите отсякла:

„Ще получи дъщеря ми

само който я заслужи!

Сампо искам аз от него,

шарената воденица,

що се прави с пух от лебеди

млекце от яловица,

с вълна от овца нерасла

и зрънце от стрък неникнал!“

Похьолската господарка

впрегнала жребче в шейната,

че довела Вайнемойнен,

настанила го да седне,

казала му с благи думи,

строго го предупредила:

„Тръгнеш ли, глава не вдигай,

не поглеждай нависоко,

кончето додето тича

и нощта не те догони:

вдигнеш ли глава нагоре,

нависоко ли погледнеш —

зла съдба ще те настигне,

чуждо зло ще те катурне!“

Взел камшика Вайнемойнен

и потеглила шейната

час по-скоро да напусне,

час по-рано да остави

тази Похьола студена,

тази Сариола мрачна.

Осма руна

Северната хубавица,

лунен камък, морски бисер,

пак трептяла от небето,

пак блестяла от дъгата.

В дългата си бяла рокля,

светла като свод небесен,

златно тя платно тъкала

върху сребърна основа:

бърдо сребърно ехтяло

след совалката от злато.

В зъбци нишките звънтели,

глухи нищелки жужели,

леко скърцало кросното,

трепкал жилавият вътък,

златно бликало платното

изпод сребърна основа.

Старият наш Вайнемойнен

кончето си още юркал

все през Похьола студена,

все през Сариола мрачна.

Юркал си го, както юрка

всеки, който е забързан,

но го стреснала совалка,

бърдо, биещо в небето.

Вдигнал той очи нагоре,

имало какво да види:

уж дъга се е извила,

а седи едно момиче

и тъче платно от злато

върху сребърна основа.

Старият наш Вайнемойнен

дръпнал края на юздата,

стегнал коня, спрял шейната

и веднага проговорил:

„Слез в шейната ми, момиче,

приседни до мен, девойко!“

А красивото момиче

отговорило веднага:

„Няма при кого да седна,

седна ли до теб в шейната!“

Старият наш Вайнемойнен,

като чул това, й казал:

„Има при кого да седнеш,

след като съм аз в шейната:

искам хляб да ми замесваш,

биричка да ми наточваш,

песните си да ми пееш

и от моя дом да гледаш

вайнолските равни двори,

лесовете в Калевала.“

Хубавицата тогава

казала ей тези думи:

„Случих се веднъж в полето,

сред ливадите златисти,

беше то по заник-слънце,

в дълга и чудесна вечер,

чух как птиците говорят,

дроздът как излива в песен

чувства, близки на момиче,

размисли на годеница.

Рекох на добрата птица,

най-сърдечно я попитах:

«Дрозде мили, разкажи ми

или ми попей да чуя

този свят кога е сладък

и къде ще съм щастлива:

в бащин дом като момиче

или в чужд като съпруга?»

Дроздът чу и отговори,

дрозд, синигерче ли беше:

«Дните, летните, са топли

като бащината къща;

дните, зимните, са хладни

като момковата къща.

Волна ягода налята —

туй е младата невеста;

вързано домашно куче —

туй е милата съпруга.

Милост има за робиня,

за съпруга милост няма!»“

Старият наш Вайнемойнен

ей така й отговорил:

„Празни приказки са тези,

дрозд, синигерче ли беше?

Леко е да си момиче,

трудно е да си съпруга;

малките живеят с ласка,

с уважение — жените.

Слез, девойко, слез, момиче,

приседни до мен в шейната!“

Хубавицата тогава

казала ей тези думи:

„Чуй, за мъж ще те призная

и съпруг ще видя в тебе,

ако косъма разцепиш,

без да си послужиш с ножче,

и яйце ако завържеш,

без да си послужиш с възел.“

Старият наш Вайнемойнен

леко косъма разцепил,

без да си послужи с ножче,

сетне и яйце завързал,

без да си послужи с възел.

И отново се помолил:

„Слез, девойко, слез, момиче,

приседни до мен в шейната!“

Но момичето не щяло:

„За да слезна, направи ми

борче от скала сребриста,

колче от вода златиста,

без трески да се разлитат,

без парченца да изпадат.“

Старият наш Вайнемойнен,

щом се хванал, и направил

борче от скала сребриста,

колче от вода златиста,

без трески да се разлитат,

без парченца да изпадат.

И отново се помолил:

„Слез, девойко, слез, момиче!“

Но момичето не щяло,

искало каквото иска:

„За да слезна, направи ми:

лодка хубава и здрава

от строшените вретена

и от макарите празни.

Трябва сетне да я спуснеш,

без водите да нагазваш,

без да я докосваш с длани,

без да я крепиш с коляно,

без да й подаваш рамо,

гърбом без да й помагаш.“

* * *

Старият наш Вайнемойнен

чул това и се зарадвал:

„Кой на този свят просторен,

кой под свода му бездънен

може лодка да направи,

както бих я аз изпипал!“

От строшените вретена

и от макарите празни

леко лодката направил,

съспоил парче с парчето

в здрава, стегната грамада,

в сплав, кажи-речи, челична.

Почнал с брадва да оглажда,

със секира да додялква.

Ден оглаждал, два додялквал,

и на третия се спирал

ръбовете да изправя,

чиповете да изсича.

Три дни минали, три нощи:

Хийси брадвата наточил,

Лемпо брадвата изострил,

влели в дръжката й сила.

Полетяло острието

ръбче, чепче, да отреже,

но отскочило веднага

и зловещо се забило

долу, в палеца на Вайне,

горе, в дясното коляно.

Сякаш Хийси тук е сякъл,

сякаш Лемпо тук е рязал.

Бликнала кръвта в поточе,

в две поточета потекла.

Старият наш Вайнемойнен,

ясновидецът прославен,

чудотворецът вълшебен,

казал думите лечебни:

„Ей, секиро островърха,

острие желязно, хладно,

дъб ли смяташе, че сваляш,

бор ли мислеше, че цепиш,

или по ела трещеше,

или по бреза свистеше,

та се вряза в моите жили

и посече мойто тяло?“

Завълнувал Вайнемойнен,

заклинания изрекъл,

назовал лечебни думи

срещу зли беди в живота.

Всичко помнел, но забравил

думите срещу желязо,

дето са като превръзка,

ключ за кървава ключалка,

който може да затвори

люти рани от желязо.

Шурнала, кръвта не спряла,

две поточета шумели

и наливали малини,

шипки, ягоди, къпини.

Мълком пили я тревите

и листата на горите,

тази светла кръв юнашка,

дето бликна, та не спира,

от коляното на Вайне

и от неговия палец.

Старият наш Вайнемойнен

мъх от камъните свлякъл,

шепа лишеи намерил,

билки няколко откъснал,

раните си да превърже,

болките си да затвори,

но не го спасило нищо:

шурнала, кръвта шуртяла.

* * *

Старият наш Вайнемойнен

дълго охкал, дълго стенал

с тези две дълбоки рани,

с болката непоносима.

С мъка кончето си впрегнал,

с мъка се добрал в шейната

и с камшика си подгонил

кончето си по-нататък.

Чаткал и плющял камшикът,

дългата юзда висяла,

тичало доброто конче

до селцето сред гората.

Сбирали се там три пътя,

че да водят в три посоки.

Старият наш Вайнемойнен

в пътя, в ниския потеглил,

спрял пред къщата най-ниска

и от прага проговорил:

„Имате ли тука хора,

дето могат да затварят

люти рани от желязо,

че да излечат юнака?“

Имало дете на пода,

валяло се малчуганче,

станало, да отговори:

„Няма тук такива хора,

дето могат да затварят

люти рани от желязо,

че да излечат юнака,

болките му да заключат;

другаде ще ги намериш:

в къщичките по-нататък!“

Старият наш Вайнемойнен

кончето си пак подгонил,

като хала се понесъл

от далече по-далече.

В пътя, средния, потеглил,

спрял пред къща на средата

и от прага проговорил,

през прозорчето запитал:

„Имате ли тука хора,

дето могат да затварят

люти рани от желязо,

че да излечат юнака?“

Имало старица свита,

седнала до топла печка,

станала, да му отвърне,

съскайки с три предни зъба:

„Няма тук такива хора,

дето могат да затварят

люти рани от желязо,

че да излечат юнака;

другаде ще ги намериш:

в къщичките по-нататък!“

Старият наш Вайнемойнен

кончето си пак подгонил,

като хала се понесъл

от далече по-далече.

В пътя, горния, потеглил,

спрял пред къщата най-горна

и от прага проговорил,

от чардака заразпитвал:

„Имате ли тука хора,

дето могат да затварят

люти рани от желязо,

че да излечат юнака?“

Старец имало, полегнал

върху калената печка.

Той от нея проговорил,

през носа си промърморил:

„Виждал съм ужасни рани,

могат те да се затворят

с трите чародейни думи,

с трите думи изначални:

водопади с тях утихват

и реки се усмиряват,

езера от тях пресъхват

и блата се отводняват.“

Девета руна

Старият наш Вайнемойнен,

като слезнал от шейната,

като се от капра вдигнал

и изправил без подкрепа,

влезнал в къщата отсрещна,

седнал в стоплената соба.

Там му дали златна чаша,

сребърна дълбока купа:

първо чашата препълнил,

после купата преляла

от кръвта на Вайнемойнен,

от отворените рани.

Старецът от свойта печка,

белобрадият попитал:

„Казвай: кой си, откъде си,

от чия рода издънка!

Кръв проля за седем лодки,

осем дъбови качета,

а отворените рани

бликат, без да се затварят!

Заклинанието помня,

но началото забравих:

беше свързано с челика,

а и с първото желязо.“

Вайнемойнен проговорил:

„Мога аз да те подсетя

как желязото дошло е,

как се е калил челикът:

въздухът бил обща майка,

а водата — първа рожба,

огънят бил рожба втора,

трета рожба бил челикът.

Уко, първият създател,

славен бог на боговете,

сътворил вода от въздух,

разделил море от суша.

Ред дошъл и на челика,

време тъкмо да се ражда.

Уко, първият създател,

по ръка потрил ръката,

после ги потрил и двете

по коляното си ляво.

Три девойки се явили,

дъщери на Луонотра,

станали железни майки

и откърмили челика.

Носили се те и трите,

сякаш стъпвали по облак,

с ненките си наедрели,

с циците си натежали.

Текло младото им мляко,

капело върху земята,

стичало се в езерата,

в блатните води заспали.

Черно млякото течало

от голямото момиче;

а от средното по възраст

млякото течало бяло;

мляко като кръв потекло

от момичето най-малко.

Дето черна капка капна,

кипна ковкото желязо;

дето бяла капка капна,

светна синкава стомана;

а от алените капки

бликнало желязо крехко.

Минали така години

и желязото решило

брат си, огъня, да види,

малко да му погостува.

Огънят обаче кипнал,

като бесен се развихрил

братчето си да погуби,

в пламъци да го затрие.

И желязото потекло,

втурнало се да избяга

от разпаления вятър,

от жарта изпепелена.

покрив търсило, защита

вдън потоците сребристи,

вдън блатата застояли,

в хълмовете под тревата,

в скатовете под гората,

дето лободите снасят,

дето патиците мътят.

Две години, после — трета,

а и повече години

то се крило под земята,

вдън реките, вдън блатата,

между два огромни пъна,

в корени от три брезички,

без да може да се скрие,

без да може да убегне

огъня с прегръдка дива

и разпаления вятър,

дето в меч ще го отлеят

и източат в остра сабя.

Вълци бягали в блатата,

мечки газили тревата,

разлюлявали тръстики,

разигравали дръвчета,

лазили по клон железен,

по желязна твърда жилка.

Кой би иначе преминал,

кой би иначе прегазил?

В този край и Илмаринен

се родил и там пораснал

върху въгленово хълмче

сред полянка от чернило.

Сякаш се родил с клещите

и със своя чук всесилен.

Пръкнал се среднощ ковачът

посред ден намерил място

за ковашкото огнище

с мех и твърда наковалня.

Влажната земя той гледал,

хълмчетата сред блатата:

като са така сурови,

като са така ронливи,

ще ли станат за огнище

с мех и твърда наковалня.

Водили го вълчи стъпки

и следи от мечи лапи,

лазили по клон железен,

по желязна твърда жилка.

Кой би иначе нагазил,

кой би иначе преминал?

И ковачът проговорил:

«Бедно, сбъркано желязо,

срещам те на лошо място,

легнало си под блатата,

та вълкът по теб да мине

и стръвница да прегази!»

После мислил, дообмислял:

«А какво ли ще се случи,

ако в огъня те хвърля,

ако те в жарта заровя?»

И желязото замряло,

като чуло тези думи,

пламъка веднъж познало,

поривите му безумни.

Но ковачът се обадил:

«Чакай, нищо страшно няма!

Зло не може да очаква

брат на огъня от огън!

Влез в разпалената къща,

дето пламъкът живее,

за да се превърнеш в чудо,

за да се завърнеш славен:

меч в една десница мъжка,

пафта върху женско кръстче!

Тъй било и оттогава

блатото желязо дава

на ковача ненаситен,

който с огън го кръщавал.

Той от тинята го вадил,

хвърлял го в жарта гореща,

после меховете хващал,

духал в жадното огнище

и потичало желязо,

кипвало от буен пламък

алено тесто ковашко,

от което бухвал хлябът

на ковашкото огнище

и на ориста ковашка.

Жежкият метал изсъскал:

„Спри, ковачо Илмаринен!

Избави ме от жарта си

и от лумналия огън!“

Но и Илмаринен знаел:

Ако те оттам избавя,

ще си жалък и ужасен,

зъл ще си и безпощаден,

брат си можеш да заколиш,

чедото на свойта майка!»

Но желязото тогава

се заклело, клетва дало

пред ковашкото огнище,

пред жарта и пред клещите,

пред добрата наковалня

казало такива думи:

«Мога да сека дървета,

камъни да доодялквам,

без да наранявам брат си,

чедото на свойта майка.

По-щастливо ще живея

и по-драго ще ми бъде,

хората ако ме вземат

в работата да им служа,

вместо близки да посичам,

кръв роднинска да проливам!»

И ковачът Илмаринен,

пръв сред всичките ковачи,

взел желязото с клещите,

грабнал в дланите си чука,

бил по жежкото желязо,

с ударите го превръщал

в брадва, плуг или мотика,

в меч за справедлива битка.

Но било то още бедно,

не достигало му нещо,

жадно, трябвало да пие,

гърлото си да разквасва,

за да се кали в желязо

с твърдост, равна на челика.

Дълго мислил Илмаринен,

мислил и решил накрая

да прибави малко пепел,

тоничко луга да сложи

за закалката чудесна

на чупливото желязо.

На език сместа опитал,

Илмаринен продължавал

да размисля, да се мае:

«Друго нещо май е нужно

за закалката чудесна

на чупливото желязо.»

Синекрила, от тревата

литнала тогаз пчелата.

Както литнала, тъй спряла

край ковашкото огнище.

Заговорил я ковачът:

«Хей, пчеличке бързокрила,

събери медец набързо,

поопипай с пипалцата

шест, да кажем, цветни чашки,

седем бурени цъфтящи,

за закалката чудесна

на чупливото желязо!»

Чул го стършелът на Хийси,

зло и мръсно насекомо,

вслушал се от онзи покрив,

с брезови кори наставен,

че да чуе, да научи

как желязо се калява.

Литнал стършелът, отлитнал

и какво след туй донесъл

от земицата на Хийси:

черна кръв от пепелянка,

ядна мравешка отрова,

слуз от жаба кекерица

за закалката чудесна

на чупливото желязо.

А ковачът Илмаринен,

пръв сред всичките ковачи,

мислил, че пчела долита

и че пчелен мед му носи.

Взел той чуждата отрова,

сякаш мед са му подали,

и такива думи казал:

«Радвам се, че ми помогна

за закалката чудесна

на чупливото желязо.»

Бързо течността изсипал

върху жежкото желязо,

после го поел с клещите

от жарта на онзи огън.

Зло желязото излязло,

злобно заблестял челикът,

клетвата му се стопила

като плюнката на куче:

брат си почнало да коли,

близките си да посича,

да отваря триста рани,

кръв подире му да блика.“

* * *

Старецът от своята печка

дългата брада поклатил:

„Спомнил си с какво започва

баене срещу желязо!

Зло, измъчено желязо,

ти си жалка твар безбожна,

всемогъща и бездушна!

Расна ти, в челик порасна,

Завладя ужасна сила,

слава никому немила!

Помня те, когато беше

нищо-нещо, както всички,

нито бе на вид красиво,

нито бе, да кажем, важно:

лееше се като мляко,

цвъркаше изпод гърдите

на момичетата, дето

станаха железни майки;

облакът над теб стоеше,

а над него — небосводът.

Помня те, когато беше

нищо-нещо, както всички,

в ниските блата лежеше,

в блатната вода тежеше,

с хълмче на гърба стоеше,

провлак на плещи държеше,

само в буците блестеше,

светеше в калта ръждива.

Помня те, когато беше

нищо-нещо, както всички,

лос те тъпчеше с копита,

газеха те и елени,

драскаха те гладни вълци,

миеха те жадни мечки.

Помня те, когато беше

нищо-нещо, както всички,

Илмаринен те намери,

той те от калта извади

за ковашкото огнище,

за спасителния огън.

Помня те, когато беше

нищо-нещо, както всички,

лъхаше на изгоряло,

мръсна пяна в теб кипеше,

стапяше се в бавен огън,

в мило, в драго се кълнеше

пред ковашкото огнище,

пред жарта и пред клещите,

пред самата наковалня

на ковача ранобуден.

Друго станало си днеска,

кипнало си, както никой,

стъпкало си вярна клетва,

както плюнката си — куче,

почнало си брат да колиш,

близки хора да посичаш!

Кой на злото те научи,

кой на лошото — привикна,

майка ти или баща ти,

по-големият ти братец

или малката сестричка,

или някой от рода ти?

Нито майка, нито татко,

нито изпреварил батко,

нито мъничка сестричка,

нито някой от рода ти

на злини те е научил,

Злото сам си го обикнал!

Я поспри, я се огледай,

я се оправи самичък,

че ще кажа на баща ти

и на майка ти ще кажа,

а родителите страдат,

плачат милите ни майки,

ако пакостник отгледат,

който прави поразии.

Хайде, укроти се малко,

кръв-кръвчица не проливай,

кръв-кръвчица не наливай

от бездънните си бъчви,

облегни се до стената

като меч след бурни битки,

полегни върху тревите,

поопри се на ограда,

святкай само като капка

в блясъка на водопада.

Друго е, ако потрябва

бой с нахлулите да водиш:

там хапи месото враже,

там до костите посичай!

Там добре ще се намериш

тъкмо сред онези вени,

тъкмо сред онези жили,

тъкмо под онази кожа,

от която капком капна

пепелянското ти мляко.

Змийско мляко, то е нужно,

за да защити земята,

за да заслони човека,

за да извиси героя!

То в сърцата ни се влива,

с дробовете ни задишва,

но не бива там за дълго

да стои, да застоява,

в кървав извор да избликва,

в кървав ручей да потича,

в кървава река да води,

в кърваво море да свети!

Капка в капка не доливай,

кървав ручей не наливай!

Успокой се, укроти се!

Секва и водата в Туря,

и реката в Туонела,

суша и море пресъхват,

ако времето е сухо,

ако се пожар възземе.

Слушай, ако не послушаш,

имам аз какво да правя:

търсеното ще намеря

в жежкото котле на Хийси,

дето се кръвта възвира,

че да се кали до края,

до последната си капка,

до последната си сила,

без да се в пръстта пролива

без напразно да изтича.

Ако ли пък сили нямам,

рожба Укова съм, слаба,

кръв течаща да възпирам,

тежки рани да затварям,

Уко сам ще го направи,

има бог сред небесата,

по-добър и от човека,

по-могъщ и от героя,

че да спре кръвта течаща,

тежки рани да затвори.

Чуй ме, Уко, чуй ме, Боже,

Повелителю небесен!

Слез, защото те помолих,

слез, защото си ми нужен

пръст сред раната да сложиш,

с палеца да я запушиш

тази болка нечовешка,

този чер, кървясал извор!

Златни тичинки отръскай,

билкови листа полагай,

че да спре това поточе

кърваво да се разлива,

тялото ми да опръсква

и брадата да облива!“

И поточето се спряло,

пътят на кръвта пресъхнал!

* * *

Старецът сина си пратил

при ковача за мехлемче,

казал му да търси билки,

мъничко от тях да вземе,

с капки мед да ги облее,

с блага чудотворна течност.

Вече бързало момчето

за ковашкото мехлемче,

минало под дъб огромен,

спряло, че да го попита:

„Имаш ли си медна пита,

пчелна в дънера хралупа?“

Зашумял дъбът огромен,

с ум и разум отговорил:

„Как да нямам медна пита,

пчелна в дънера хралупа?

Целият съм меден облак,

мед от клоните ми капе!“

Мед отгребало момчето

с малка дъбова коричка,

билките, и тях набрало,

мъничко от тях си взело,

редки билки, стиска само,

дето другаде я няма.

В кипнало котле сварило

с мед и дъбова коричка

стиската от редки билки,

дъхави и лековити.

Три дни билките кипели,

а коричките — три нощи.

И погледнало момчето

годни ли са за мехлемче.

Уж са годни, като гледаш,

но дали ще излекуват?

Не била сместа готова,

трябвало й още нещо,

още стиска ранно биле

с остър корен, с тънки листи,

ранно биле, стиска само,

дето другаде я няма.

Взел го той от шест знахари,

пет вълшебници билкари.

Още три дни и три нощи,

толкова и триж по толкоз

черното котле кипяло.

И погледнало момчето

годен ли му е мехлемът

и дали за цяр ще стане.

Имало там трепетлика,

на полянката, на края,

тя била се понавела

върху ствола си прекършен,

сякаш чакала да падне.

Мазнал той с каквото мазнал,

с пръсти доразтрил мехлема

и такива думи казал:

„Хайде, покажи, мехлемче,

колко можеш да лекуваш!

Изправи се, трепетлико,

дваж по-яка, триж по-здрава!“

Леко живнало дървото,

ствол изправило набързо,

върше вдигнало в небето

дваж по-яко, триж по-здраво.

С пръст опитал пак мехлема,

с дъхавия цяр намазал

камъче на две строшено

и скала разполовена:

сраснали се половинки,

две парчета се споили.

От ковача си отишло

с този славен лек момчето,

с него стигнало до вкъщи

и на стареца го дало:

„Този цяр си няма равен,

всички рани той лекува,

слепва и пропукан камък,

и скала разполовена.“

Старецът, и той опитал,

с края на езика близнал,

одобрил с глава мехлема,

казал, че е мед за рана.

Вайнемойнен той намазал,

неговите люти рани,

първо левия му палец,

сетне лявото коляно.

И разтривал, и говорил,

и такива думи казал:

„Не със своите крачки крача,

крача с твоите, Творецо,

не със своя дъх аз дишам,

дишам с твоя дъх, Творецо,

шепнат устните ми думи,

твои са и те, Творецо,

щедър съм, раздавам милост,

твоя е и тя, Творецо,

имам две ръце за чудо,

твое чудо са, Творецо!“

Мазал той, каквото мазал

върху кървавите рани:

Запревивал се от болки,

охкал, пъшкал Вайнемойнен,

как не се въртял, обръщал,

мястото си да намери.

Старецът, и той разтривал,

с болка болката прогонвал,

тласкал я към планините,

дето болките се сбират

камъните да пропукват

и скалите да разцепват.

Лента свилена извадил

и на части я нарязал,

вързал кървавите рани

с тези свилени превръзки.

С първата превързал леко

палеца на Вайнемойнен,

с втората обгърнал ловко

нараненото коляно.

Както връзвал, тъй говорил

и такива думи казал:

„Хей, коприно на Твореца,

превържи сега героя,

бди над палеца порязан,

над раненото коляно!

Съзидателю, спаси ни,

погледни към нас, Творецо,

нека болките изчезнат,

нека раните зараснат!“

Старият наш Вайнемойнен

твърде бързо се поправил,

вдигнал болното си тяло,

Здрав и читав се изправил:

раните били зарасли

и отвътре, и отвънка;

някой, стига да се вгледа,

щял да види мъж чудесен,

по на място и от онзи,

който някога е знаел.

Вайнемойнен вече стъпвал

и коляното присвивал,

без да го настига болка,

без да му се свят завива.

Както станал Вайнемойнен,

тъй очите си повдигнал

към небето необятно,

към голямата си радост.

И такива думи казал,

с устните си ги прошепнал:

„Знам чия е тази милост

и чия е тази помощ:

сила даде ми небето,

даде ми Творецът сила.

Вечна слава на Твореца,

на Създателя всевишен,

този, който ми помогна,

който даде ми закрила,

който знае да лекува

тежки рани от желязо!“

После рече Вайнемойнен,

промълви такива думи:

„Нека новите издънки,

поколенията нови,

да не спорят за совалка,

да не се гордеят с лодка!

Само Вишният създател

дава край на всяко дело,

без закрилата му щедра

и героите са слаби!“

Десета руна

Старият наш Вайнемойнен

своя дорест кон изкарал,

впрегнал го в шейната бърза,

между две стръки го сложил,

леко се в шейната метнал

върху предната й капра.

С бисерен камшик замахнал,

дорестия кон подгонил,

Запрепускала шейната

все напред и по-нататък,

леки плазове шуштели,

съчки пукали, свистели.

Шумно минал през полята,

през реките и блатата,

минал през гори, поляни,

ден пътувал, сетне — втори,

а на третия, накрая,

стигнал чаканото място,

дето Осмо се разлива,

дето почва Калевала.

Там, изправен, проговорил

мислите си да изкаже:

„Вълци да ядат момчето,

слабоватото лапландче,

дето рече, че не мога

жив и здрав да стигна вкъщи,

че додето грее слънце

и додето свети месец,

няма Вайнола да видя,

хубавата Калевала!“

Старият наш Вайнемойнен

от сърце запял тогава.

Вдигнала се там елхичка,

Златни клони разпиляла,

буйнало стъбло от злато,

златно върше извисило,

с него стигнало небето,

златно в него се завило.

Песента му продължила.

Кацнал на елхата месец,

а от златните й клони

звездната кола изгряла.

Под елхата той преминал

в път към старото огнище,

понавел глава висока,

шапка над очите килнал,

че е обещал не друго,

а ковачът Илмаринен

жив заложник да му бъде,

той да му спаси главата

в пуста Похьола мъглива,

в мрачна Сариола хладна.

Дръпнал поводите в Осмо,

дорестия кон препънал,

старият наш Вайнемойнен

слязъл бързо от шейната:

Илмаринен чукал с чука

върху черното си хълмче.

Старият наш Вайнемойнен

към ковачницата тръгнал,

Илмаринен го посрещнал,

сложил чука на земята,

вдигнал се, да го попита:

„Где се губиш, Вайнемойнен,

чакам те от цяла вечност

и от толкова те няма!“

Старият наш Вайнемойнен

почнал честно да разказва:

„Губих се, кажи го, вечност,

нямаше ме дълго време,

ходих в Похьола мъглива,

в мрачна Сариола хладна,

бях в Лапландия, на север,

чудотворци там намерих.“

Илмаринен още питал,

искал всичко да научи:

„Разкажи тогава, старче,

всичко разкажи, певецо:

как живя, какво се случи,

леко ли се тук завърна?“

„Как ли — казал Вайнемойнен, —

дълго трябва да разказвам:

има там едно момиче,

думата ми е за него,

нито търси мъж прославен,

нито млад човек избира,

а по хубост няма равна,

хубава е за двамина:

има си косичник лунен,

слънчев наниз на гърдите,

звездната кола небесна

от косите й проблесва.

Чуй, ковачо Илмаринен,

пръв сред всичките ковачи,

я иди, че да я видиш,

видиш ли я, ще я вземеш!

Вдигнеш ли набързо Сампо,

шарената воденица,

ще получиш за награда,

тъкмо тази хубавица!“

* * *

Илмаринен му отвърнал:

„Гиди, дърти Вайнемойнен!

С мен ли взе да се откупваш,

че да си спасиш главата

в пуста Похьола мъглива,

в мрачна Сариола хладна!

Няма закъде да тръгвам,

няма никъде да ида,

в Похьола — да не говорим!

Ти си гледай Сариола,

дето здрав човек съсипват,

дето жив герой убиват!“

Старият наш Вайнемойнен

много бавно проговорил:

„Златна е елха порасла,

златни клони разпиляла,

вдигнала е златно върше

сред поляните на Осмо:

слънце в клоните й, месец,

звездната кола небесна.“

Илмаринен отговорил:

„Хич не искам да ти вярвам,

докато око не види,

докато ръка не пипне!“

„Тъй ли — казал Вайнемойнен, —

щом не искаш да ми вярваш,

хайде да отидем двама,

сам с очите си да видиш!“

Тръгнали тогаз да видят

златното дърво чудесно,

пръв пристъпвал Вайнемойнен,

а след него — Илмаринен.

Приближили до елхата

сред поляните на Осмо,

пръв се втурнал Илмаринен,

че да й се полюбува:

слънце в клоните й, месец,

звездната кола небесна.

Проговорил Вайнемойнен,

с ясна мисъл, с ясни думи:

„Хайде, покачи се, братко,

слънцето оттам да снемеш,

месеца оттам да вземеш,

звездната кола небесна!“

Че се хванал Илмаринен,

приближил се до елхата,

бедният ковач поискал

слънцето оттам да снеме,

месеца оттам да вземе,

звездната Голяма мечка.

Проговорила елхата,

златно го предупредила:

„Простодушен си, човече,

сбъркана е твойта сметка:

по лъчи да се катериш,

слънцето от мен да снемеш,

месеца от мен да вземеш,

звездната кола небесна!“

Че запял и Вайнемойнен,

с песен бурята повикал,

виещ вятър се отприщил,

вдигнала се страшна хала.

Чародейни думи казал,

влял им сила с песента си:

„Грабвай, отнеси го, ветре,

върху бялата си лодка,

отнеси го час по-скоро

в пуста Похьола мъглива!“

Както бурята свистяла,

както вятърът напирал,

тъй и Илмаринен литнал,

литнал-отлетял ковачът

в пуста Похьола мъглива,

в мрачна Сариола хладна.

Литнал севера да гони

и мъглите да настига.

Литнал, вятърът го носил,

както носят ветровете

между ниска месечина

и високо ясно слънце.

Спрял се в Похьола, на двора,

в сауната сариолска,

без да го залае куче,

лаейки, да се нахвърля.

Похьолската господарка

Лухи, баба редкозъба,

както си била на двора,

питала, че да научи:

„Откъде дойде, човече,

казвай за какво те бива,

щом се втурваш като вятър

и пристигаш като хала,

без да те залае куче,

лаейки, да се нахвърля.“

Илмаринен отговорил:

„Стигнах, както съм пристигнал,

без да ме залае куче,

лаейки, да се нахвърля,

сякаш само то ми липсва

в край далечен, в чужда къща!“

* * *

Похьолската господарка

Лухи нещо подразбрала:

„Искам аз да те попитам,

чувал ли си ти за оня

сръчен майстор Илмаринен,

пръв сред всичките ковачи?

Чакам го от колко време,

хубаво ще го посрещна,

стига да направи Сампо,

шарената воденица!“

Илмаринен отговорил,

казал своето ковачът:

„Питаш ме за Илмаринен,

пръв на чука и клещите,

как бих могъл да не зная,

след като съм аз самият.“

Похьолската господарка

Лухи, баба редкозъба,

още чула-недочула,

тичала при дъщеря си:

„Дъще моя младолика,

хубавице моя млада,

хайде ставай, събуди се,

облечи се, премени се

с най-богатата си рокля,

с най-красивото герданче,

с панделките от коприна

и висулките от злато!

Начерви се по страните,

да ти заблестят очите!

Илмаринен е пристигнал,

първият ковач сред всички,

Сампо той ще ни направи,

шарената воденица.“

Похьолската хубавица,

лунен камък, морски бисер,

взела роклята богата,

най-красивото герданче,

панделките от коприна

и висулките от злато,

пафти стегнала на кръста

върху шарения пояс.

Че излезнала от къщи

и застанала на прага:

стройна, гиздава, прекрасна.

Бузите й руменели,

сините очи блестели,

светлото лице сияло.

Златно греела от кръста,

сребърно откъм косите.

Похьолската господарка

славния ковач въвела

в похьолската своя къща,

в своя дом сред Сариола.

Сготвила му пребогато,

черпила го с пълна кана,

хубаво го нагостила

и му казала накрая:

„Чуй, ковачо Илмаринен,

пръв сред всичките ковачи!

Хайде, изкови ми Сампо,

шарената воденица,

що се прави с пух от лебед

и млекце от яловица,

с вълна от овца нерасла

и зрънце от стрък неникнал.

Изковеш ли я, ще вземеш

дъщеря ми за награда!“

Илмаринен отговорил,

казал своето ковачът:

„Щом съм изковал небето

и небесния му покрив,

без да се усеща чукът,

работата на клещите,

ще ти изкова и Сампо,

шарената воденица,

що се прави с пух от лебед

и млекце от яловица,

с вълна от овца нерасла

и зрънце от стрък неникнал.“

* * *

Тръгнал да сковава Сампо,

шарената воденица,

но ковачница не виждал,

не намерил чук ковашки.

Нямало такова нещо:

чук, под него — наковалня,

жар, над нея пък — духало,

светъл пламък за начало!

Илмаринен проговорил,

казал своето ковачът:

„Само бабите се плашат

и жените се отчайват,

мъжка работа е тази,

работа е за мъжага!“

И се спуснал да намери

сгодно място за огнище

в пуста Похьола мъглива,

в мрачна Сариола хладна.

Търсил — ден, а сетне — втори,

чак на третия, накрая,

срещнал шарения камък,

шарена скала намерил,

че да си разпали огън,

с духала да го раздуха,

да стъкми чука, клещите,

наковалня да приготви.

Де що имал Илмаринен,

сръчният ковач изкусен,

в огъня до шушка хвърлил,

дал го на жарта ковашка,

а духалото оставил

робите да го раздухват.

И така — три дни, три нощи,

денем, нощем — без почивка,

роби духали духало

над ковашкото огнище.

Станали цървул петите,

дланите пък — грозд с мазоли.

Минал първи ден, неминал,

Илмаринен се надвесил,

дълго в огъня се вглеждал,

в дъното му, че да види

що се от жарта надига

и сред пламъци изправя.

Лък се от жарта надигал,

златен, в пламъци сияел,

сребърен по двата края

и бакърен — по средата.

Лък, да му се ненагледаш,

жадничък за два-три лъка:

по сърце на ден да взема

и по две сърца на празник.

Илмаринен го огледал,

но не щял да се зарадва,

счупил го на две, а сетне

в пламъците го захвърлил

и на робите поръчал

пак да духат, да раздухват.

Минал втори ден, неминал,

Илмаринен се надвесил,

дълго в огъня се вглеждал,

в дъното му, че да види

що се от жарта надига

и сред пламъци изправя.

Вдигала се малка лодка,

златна, в пламъци сияла,

сребърна по двата края

и бакърена — в средата.

Лодка, да се ненагледаш,

жадничка за две-три лодки:

по моряк на ден да взема,

а на празник — два моряка.

Илмаринен я огледал,

но не щял да се зарадва,

счупил я на две, а сетне

в пламъците я захвърлил

и на робите поръчал

пак да духат, да раздухват.

Минал трети ден, неминал,

Илмаринен се надвесил,

дълго в огъня се вглеждал,

в дъното му, че да види

що се от жарта надига

и сред пламъци изправя.

Вдигала се луда крава,

златна, в пламъци сияла,

сребърна по двата края

и бакърена — в средата.

Крава, да се ненагледаш,

жадничка за две-три крави:

по река на ден да пие,

а на празник — две рекички.

Илмаринен я огледал,

но не щял да се зарадва,

счупил я на две, а сетне

в пламъците я захвърлил

и на робите поръчал

пак да духат, да раздухват.

Минал още ден, неминал,

Илмаринен се надвесил,

дълго в огъня се вглеждал,

в дъното му, че да види

що се от жарта надига

и сред пламъци изправя.

Вдигало се лудо рало,

златно, в пламъци сияло,

сребърно по двата края

и бакърено — в средата.

Рало, да се ненагледаш,

но и жадничко за двечки,

дай му синор да захапва,

и на празник — две междици.

Илмаринен го огледал,

но не щял да се зарадва,

счупил го на две, а сетне

в пламъците го захвърлил.

И на бурята поръчал

с ветровете да задуха.

Бурята се развилняла:

духнал западният вятър,

източният — все по него,

сетне — северният вятър,

че и южният задухал.

Ден, че втори, а и трети:

лумнали искри високи,

едър пламък се понесъл,

дим с горялото отлитнал,

в облаците се примесил.

Илмаринен се надвесил,

дълго в огъня се вглеждал,

в дъното му, че да види

как се от жарта надига

и сред пламъци изправя

дълго чаканият Сампо.

Хванал чука Илмаринен,

сръчният ковач изкусен,

взел чука с десница яка,

разиграл го, да направи

шарената воденица,

дето става хляб зърното,

сол — разкъртената буца,

а парицата — жълтица.

Че се завъртяла Сампо,

шарената воденица,

почнала зърно да мели:

сутрин само за прехрана,

денем само за размяна,

вечер само да го има.

От доволна по-доволна

похьолската господарка

Сампо зад гори отнесла,

хълм намерила за него,

скрит зад девет други хълма,

и в земята го зарила,

като семка да порасне

с първи корен вдън земята,

с втори корен вдън скалата,

с трети корен вдън морето.

* * *

Че се спретнал Илмаринен

хубавицата да вземе

и такива думи казал:

„Сампо си е вече Сампо,

казаното аз изпълних,

ред е същото да сториш!“

Вместо Лухи дъщеря й

проговорила тогава:

„Откъде ли ще закука

тукашната кукувичка,

откъде ли ще запеят

тукашните пойни птички,

ако другаде разцъфне

малкото дърво от двора?

Ако пиле се залута,

ако пате се загуби

и черешка ако падне

от черешовото клонче,

птичките се разлетяват,

кукувичката отлита

зад високите дървета

и зад гърбавото хълмче.

Мога ли да изоставя

край, където съм живяла,

мога ли да го забравя,

мога ли да го загърбя?

Нека бъда върху клона

ненахапана черешка,

само птиците да пеят

и да кука кукувичка!“

* * *

Илмаринен се замислил,

славният ковач угаснал,

тъжно понавел главата,

килнал над очите шапка,

почнал вече да обмисля,

почнал вече да се чуди

как от Похьола студена,

как от Сариола мрачна

може вкъщи да си иде,

в своята страна чудесна.

Лухи, тя му промълвила:

„Чуй, ковачо Илмаринен!

Тъжно си навел главата,

шапка над очи нахлупил,

път за вкъщи ли те мъчи,

за страната ти далечна?“

Илмаринен отговорил:

„Ти позна, това ме мъчи:

как да си отида вкъщи,

там смъртта си да дочакам.“

Похьолската господарка

щедро госта нагостила,

па го в лодка настанила,

дала му весла в ръцете,

а на вятъра — поръка

да го тласка все към къщи.

И отплавал Илмаринен,

славният ковач заминал,

по вълните се понесъл,

че да се завърне вкъщи.

Плавал ден, а сетне — втори,

чак на третия, накрая,

жив пристигнал, здрав отворил

портата на свойта къща.

Старият наш Вайнемойнен

бързал, искал да научи:

„Как е, братко Илмаринен,

разкажи, ковачо славен,

изкова ли вече Сампо,

шарената воденица?“

Илмаринен отговорил,

казал майсторът прославен:

„Сампо вече е готова,

шарената воденица,

почна тя зърно да мели:

сутрин само за прехрана,

денем само за размяна,

вечер само да го има.“

Единадесета руна

Време е сега за Ахти,

време е за веселяка.

Ахти се родил на остров,

син на Лемпи, своеволен,

мъж от сой, в голяма къща

покрай майка си пораснал,

скитал по брега, в горите,

по местата кауковски.

Кауко раснал като рибка,

а и рибките обичал,

затова голям пораснал,

хубав, як и червендалест.

Имал той лице приятно,

ръст какъвто подобава,

но не бил момче без грешка,

всякакви кусури имал.

Най си падал по жените,

вечно ги наобикалял,

по седенки, по сборове

тъкмо той ги забавлявал.

Кюлики, на този остров

имало едно момиче,

пак от сой, от знатни хора,

пак в широка къща расло,

че да седне между всички

върху столчето открая.

Расло, хубаво порасло,

тръгнали и годежари

с хубостта да се сватосват,

хубост отдалеч да вземат.

Син на слънцето я искал,

но не щяла тя да иде,

вечно отстрани да грее

в летните му залисии.

Син на месеца я искал,

но не щяла тя да иде,

вечно отстрани да свети

с лунните му заплесии.

Звезден син, и той я искал,

но не щяла тя да иде,

вечно отстрани да блеска

в зимните му олелии.

Сватове дошли естонски,

пратеници инкерелски,

но момичето не щяло,

казвало едно и също:

„Златото си не пилейте,

не прахосвайте среброто!

Няма никога да стъпя

в пустата земя естонска,

никога не ще преплавам

пустото море естонско,

нито рибата ви искам,

нито нейната чорбица!

Мъж не искам инкерелски,

инкерелски бряг не искам,

там в оскъдица живеят,

в пустош и блата линеят,

без дърво, че да се сгреят,

без зърно, че да замесят.“

Щуравият Леминкайнен,

Кауко, или Каукомели,

казал вече, че ще иде

островчанката да иска,

цвят чудесен да откъсне,

най-красивата да вземе.

Майката, да го предпази,

уговаряла сина си:

„Чуй, не се сватосвай, сине,

за мома от нас по-знатна,

няма кой да те приеме

в този род така прославен!“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът, отговорил:

„Важното е, че я искам!

Искам ли я, ще я взема

с тази мъжка моя външност,

с тази мъжка моя сила!“

Но и тъй не позволила

майката на Леминкайнен

знатни хора да задява,

видна къща да тревожи:

„И моми ще се присмиват,

и жени ще те одумват!“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът, отговорил:

„Дълго няма да се смеят,

дълго няма да одумват,

че с деца ще ги отрупам

от главата до петите!

Нямам вече срам от нищо,

ако ми се подиграват.“

Майката тогава рече:

„Толкова ме огорчаваш!

Ако някого обидиш,

я женица, я девица,

бой наистина ще пламне,

страшна битка ще започне.

Островчанските момчета

двеста ножа ще извадят,

сам си, че да ги надвиеш,

ако всички те намразят!“

Леминкайнен, той ли чува

майчините си съвети?

Конче доресто изкарал,

хубаво жребченце впрегнал,

и заминал ли — препуснал

към селцето най-богато,

та в онази видна къща

сам-самин да се сватосва.

* * *

Прихнали от смях девойки

и одумвали невести

как по улицата минал,

как завил да влезе в двора,

как шейната преобърнал

и се прекатурил дважди.

Бързо скочил Леминкайнен,

сетне понавел главата,

поогладил си брадата

и започнал да се чуди:

„Нито знаех, нито мислех,

нито можех да помисля,

че над мен ще се надсмеят

и девойки, и невести!“

Но това не го сломило,

Леминкайнен взел да пита:

„Има ли на този остров,

има ли такова място,

дето просто за разтуха

сладко да си поиграя

с хубавите островчанки

и с красивите им плитки?“

Хубавите островчанки

отговорили веднага:

„Има и на този остров,

има си такова място,

дето просто за разтуха

сладко ще си поиграеш,

ако се главиш пастирче,

ще научиш, ще узнаеш,

че децата тук са слаби,

но кобилките са яки.“

Без да мисли, Леминкайнен

бързо се главил пастирче:

денем скитал по полята,

нощем миткал по селата,

младичките разигравал,

гиздавите — увенчавал.

Щуравият Леминкайнен,

веселякът Каукомели,

тъй с насмешките се справил

и с одумките приключил.

Казват, че добре се справял:

с никоя не се разминал,

без да я в прегръдка вземе,

радостна след туй — остави.

* * *

Но останала накрая

хубавата островчанка,

дето сватовете гони,

тежки годежари връща,

Кюлики — момата славна,

островното гордо цвете.

Щуравият Леминкайнен,

веселякът Каукомели,

ходил, скъсал сто цървула,

сто весла докрай почупил,

тъкмо Кюлики да вземе,

да е там, да се навърта.

Кюлики, момата славна,

срещнала го, че да каже:

„Още ли си тук, мръснико,

като ястреб обикаляш

само фустите да гониш,

медни пафти да отваряш.

Няма, глупчо, да си ида

с воденичка недосмляла,

с недокълцало хаванче,

с недосчупено чукало!

А какво от теб да взема,

като всичко ти е взето!

Моят трябва да е снажен,

колкото и аз съм стройна;

моят трябва да е пъргав,

колкото и аз съм кръшна;

моят трябва да си струва,

колкото и аз си струвам!“

Минало известно време,

малко, нямало и месец,

днес, че утре, а накрая

чаканият здрач настъпил,

хубавици наизлезли

да играят, да танцуват

между белите поляни

и горите посребрени,

Кюлики била начело,

островното гордо цвете.

Щуравият Леминкайнен,

веселякът Каукомели,

с конче доресто се втурнал,

с хубавото си жребченце

връхлетял сред веселбата,

сред красивите девойки,

грабнал Кюлики в шейната,

от игрите я отскубнал,

сложил я върху козяка,

гушнал си я под кожуха.

Взел в ръката си камшика

кончето си да подгони,

но преди да го размахне,

на девойките извикал:

„Не разказвайте, девойки,

никому не говорете

кой оттука е преминал,

кой момата е откраднал!

Кажете ли, бой ще има,

а от него ще си патят

годежарите ви мили,

сватовете ви прекрасни!

Свят додето съществува,

хич не бива да се чува

кой с кого вървял по пътя,

кой с кого потънал в мрака!“

* * *

Дълго Кюлики мълчала,

проговорила накрая:

„Хайде, пускай ме, юначе,

малка съм за тебе още,

вкъщи трябва да се върна,

майка ми за мен ще плаче!

Пускай ме, защото имам

пет юнака у дома си,

пет са верните ми братя,

братовчедите ми — седем!

Те и заек ще догонят,

камо ли момче с девица!“

Но юнакът не я пуснал.

Тя заплакала тогава,

проговорила през сълзи:

„Ах, защо съм се родила!

Раснах и защо пораснах,

и защо съм още жива,

че да бъда до безделник,

до такава страшна драка,

до такъв нехранимайко,

до такъв мръсник в живота!“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът, отговорил:

„Чуй ме, Кюлики, цветченце,

чуй ме, хубава черешко,

не плачи, не се измъчвай!

Няма аз да те обидя:

двама ще сме на трапеза,

двама ще сме на разходка,

двама ще сме на постеля,

винаги ще си до мене!

Не плачи, не се измъчвай!

Няма аз да те оставя!

Или мислиш, че съм беден,

че си нямам къща, крава,

че си нямам хлебец, мляко

и това, което трябва?

Не плачи, не се измъчвай!

Много крави аз си имам

и млекце доя от всички:

край блатата — от Чернушка,

край реката — от Белушка,

върху хълма — от Сивушка,

в долчето — от Червенушка

Кравите сами се гледат,

нито вечер ги прибирам,

нито сутрин ги натирям,

скубят си сами тревата,

пият си сами водата.

Не плачи, не се измъчвай!

Или мислиш, че не струвам,

щом не съм от сой, от хора,

от широка, видна къща?

Е, не съм от сой, от хора,

от широка, видна къща,

но пък сабя аз си имам,

остра сабя, че да бляска!

Тя ми е от сой, от хора,

от широко, видно място,

Хийси ми я донаточи,

Лемпо ми я доизлъска!

С нея аз ще се изправя

край да браня, род да славя,

с нея всеки ще научи

кой съм аз и откъде съм!“

Хубавата островчанка

проговорила с въздишка:

„Ахти! Ахти! Сине Лемпов!

Ако искаш, ще ти стана

мила и добра съпруга,

пиленце между ръцете,

само се вречи пред мене

битки вече да не водиш,

колкото и да си жаден

за парици, за жълтици!“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът, отговорил:

„Ето, вричам се пред тебе

битки вече да не водя,

колкото и да съм жаден

за парици, за жълтици!

Но и ти пред мен вречи се:

няма в селото да ходиш,

колкото и да си жадна

с другите да потанцуваш!“

Тъй един пред друг се врекли,

дали вечната си дума

пред Създателя всевишен,

който гледа от небето:

Ахти няма да се бие,

Кюли няма да танцува!

* * *

Сетне тръгнал Леминкайнен,

плеснал кончето с камшика,

дръпнал весело юздите,

проговорил, че да каже:

„Сбогом, хубави горички,

сбогом, хубави полянки,

дето скитах цяло лято,

дето газих цяла зима,

дето зъзнах в дъждовете,

дето мръзнах в снеговете

пиленце да си намеря,

яребица да си хвана!“

Литнало доброто конче,

бързо ги отвело вкъщи,

но момичето от прага

казало, че да се чуе:

„Къща ли е туй? Колиба!

Тъмен дънер! Гладна дупка!

Лошо е, ако се пръкнеш

от незнаен род в гората!“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът, отговорил:

„Не въздишай, хубавице,

и не бързай да се вайкаш!

Ще направим друга къща,

нова ще я изградиме

с дъбови греди широки,

с тънки борови дъсчици!“

Тъй пристигнал Леминкайнен,

влезнал в родната си къща,

родната си майка срещнал,

на гърдите й увиснал.

Казала добрата майка,

питала, че да научи:

„Откога те няма, синко,

разкажи какво се случи!“

Щуравият Леминкайнен

бързал, че да отговори:

„Няма вече да се смеят,

няма да ми се присмиват

нито дръзките девойки,

нито младите снахици.

Най-красивата намерих,

грабнах Кюлики в шейната,

сложих я върху козяка,

гушнах си я под кожуха.

Разплатих се за насмешки

и за женски подигравки.

Майко моя, свидна майко,

дето ме роди, отгледа!

Имам аз, каквото исках,

взех си аз, каквото търсех!

Разстели сега постеля,

постави възглаве меко,

приюти под топла стряха

мен и младото момиче!“

Чула майката сина си

и продумала, да каже:

„Слава тебе, мили Боже,

тебе аз съм благодарна,

че снахица ми доведе,

огъня да доразпалва,

тънки нишки да изприда

и платно да изтъкава,

в бистър вир да го изпира

и на слънце — изсушава!

Богу да си благодарен,

синко, за такава милост,

за такава рядка щедрост,

за такава рядка хубост:

вишнев цвят да бе, не щяха

тъй да са зъбите бели;

и вълна да бе, не щяха

тъй да са очите сини;

пиленце да бе, не щеше

толкова да е напета;

и звезда да бе, не щеше

толкова да е блестяща.

Хайде, разшири основи,

разкрои прозорци нови,

хубави стени иззидай,

изправи я тази къща,

изкови чардак от слънце

с бели прагове до него,

все за тази хубавица,

за това чудесно цвете,

дето е от род по-знатен

и от по-известни хора!“

Дванадесета руна

Кауко, Ахти Леминкайнен,

веселякът Каукомели,

най-щастливо си живеел

с хубавицата си млада.

Той престанал да се сбива,

тя пък — с други да танцува.

Но веднъж, преди да съмне,

тръгнал Ахти Леминкайнен

вир да стигне по-далечен,

дето рибите се въдят.

И до заник се не върнал,

а пък Кюлики по заник

втурнала се към селцето

с другите да потанцува.

Станало каквото става,

но за него кой говори?

Айники, сестра на Ахти,

си развързала езика,

още недовлязла вкъщи:

„Ахти, братче мое мило!

Твойта Кюлики се втурна

като бясна към селцето,

дето младите танцуват

и добре се забавляват.“

Ахти, чедото на мама,

щуравият Леминкайнен,

в мрак помръкнал за неделя,

черна седмица изкарал

и накрая проговорил:

„Майчице, старице моя!

Натопи ми бяла риза

в слюнките на пепелянка,

изпери я, изсуши я,

че ще ида да се бия

с похьолските копелдаци,

с копелетата лапландски,

щом ме Кюлики зарязва,

щом се втурва като бясна

с другите да потанцува,

с другите да полудува.“

Кюлики тогава рекла,

спряла го с такива думи:

„Мил да си ми, чуй ме, Ахти!

Не отивай да се биеш!

Снощи, спала-недоспала,

страшни сънища сънувах:

огън, ужким от огнище,

пламък, сякаш от жарава,

виеше се по дома ни,

по стените му високи,

сетне в стаята нахълта,

през прозореца се втурна,

Забушува върху пода,

до тавана се изправи.“

Щуравият Леминкайнен

рекъл и с това отсекъл:

„Женски приказки са тия!

Женски сънища неясни!

Дай ми, майчице рождена,

дай ми, мила, да се стегна

в бойните одежди мои!

Искам, сабята препасал,

бирата си да допия,

щастието — да опитам.“

Казала добрата майка:

„Мили Ахти, мили синко!

Не отивай да се биеш!

Имаме си вкъщи бира,

ей ги дъбовите каци

с чепче от бреза те чакат;

пий си колкото си искаш,

колкото си жаден, чедо.“

Леминкайнен отговорил:

„Нищо в този дом не искам!

Морските солени капки

по веслата насмолени

дваж ще са за мен по-сладки

от поднесената бира.

Дай ми бойните одежди,

дай ми сабя да препаша,

в пуста Похьола да ида,

в мрачна Сариола хладна,

Златото си да намеря,

сребърните си парици.“

Казала добрата майка:

„Мили Ахти, мили синко!

Не отивай да се биеш!

Имаме парици вкъщи,

имаме си и жълтици!

Чудо станало е вчера:

рало е забил ратаят

тъкмо в синорите змийски,

цяла ракличка жълтици

с плужника си е изровил.

Сто да кажа, пак са малко,

повече са от хиляда,

скрих ги горе, на тавана,

че да им се радваш, чедо.“

Леминкайнен отговорил:

„Скритото не ми е нужно!

Нищо в този дом не искам!

В бой спечелена парица

дваж ще е за мен по-скъпа

от златото в тази къща.

Дай ми бойните одежди,

дай ми сабя да препаша,

в пуста Похьола да ида,

че с лапландци да се боря!

Искал, пак ми се прииска,

жегна ме отново жажда

сам с очите си да видя,

сам с ушите си да чуя

как са в Похьола момите,

пиментолките красиви,

дърпат ли се от мъжете,

или им сами пристават.“

Казала добрата майка:

„Мили Ахти, мили синко!

Не отивай да се биеш!

Кюлики не ще намериш,

а пък две жени са много

за една постеля мъжка.“

Леминкайнен се развикал:

„Кюлики ли, дето скита,

стига малко да ме няма,

дето ходи да танцува

и по чужди порти хлопа,

че да я позабавляват!“

* * *

Искала добрата майка

да го спре, да го предпази:

„Стой, не тръгвай, мили синко,

не отивай да се биеш,

без да чуеш ясновидец,

без да поговориш с врачка,

че в полетата лапландски,

в похьолските пущинаци

ще те прокълне турянец,

с песен ще те омагьоса:

ален въглен да захапеш,

да се давиш сред жарава,

пепел с дланите да риеш,

да пламтиш с глава корава!“

Но отвърнал Леминкайнен:

„Омагьосваха ме вече,

клеха ме устата змийски;

в лятна нощ ми се явиха

не един, а три лапландци.

Голи бяха като камък!

И без пояс, и без дреха,

Зъбеха се непокрити,

но какво от мене взеха?

Туй, което взема брадва,

ако камъка захапе,

гвозд, ако леда пробие,

нож, ако дъска промуши,

смърт, ако е в празна къща.

Мислеха го, както мислят,

а пък стана, както стана.

Искаха да ме погубят,

смятаха да ме затрият,

клеха ме в блата да гизна,

в леден кол да се превърна,

в кал до гуша да потъна

сред тресавища и киша;

но и аз не се предадох,

сили в себе си намерих,

сам се в чародей превърнах,

с клетва клетвата обърнах

тъй, че моите душмани,

със стрели извън колчана,

с ножове извън колана

и със саби над главата —

спуснаха се вдън земята

като бесни водопади,

черна пяна ги погълна

и в Туони ги отнесе.

Пратих ги да си полегнат,

пуснах ги да си починат,

докато трева покара

през главите им зелени,

корен докато поникне

изпод мишците им меки.

Тъй бе, сбъдна се закана,

страшна като на шамана.“

Но тревожната старица,

майката на Леминкайнен,

спиром спирала сина си,

дърпала го и жена му:

„Луд ли си, загърбил къща,

вятър и мъгли да гониш

в пуста Похьола студена!

Сто нещастия те чакат,

а е трудно мъж да бъдеш

сред нещастията, Ахти!

Сто езика да научиш,

дето няма да го бъде,

похьоланците не можеш

да надвиеш по магии,

камо ли сега, незнаещ

ни лапландски, ни турански!“

Но не слушал Леминкайнен.

Веселякът Каукомели

своите коси пригладил,

с четка рехава ги сресал,

сетне четката захвърлил

върху глинената печка

и високо, бавно казал

тези стародавни думи:

„Злото ако ме настигне,

ако ме сред път догони,

кръв от четката да бликне,

капка алена да капне!“

* * *

Тръгнал щуравият Ахти

в пуста Похьола да иде,

нито майка си послушал,

нито чул какво му казват.

Сложил бойните одежди,

дрехите си от желязо,

изтъпанчил се пред всички

и такива думи казал:

„С бойни дрехи, тъй сме силни,

с тежки дрехи от желязо,

нужен е колан железен

срещу клетви и магии.

От железния ни пояс

и шаманите се плашат.“

Меча взел, а той проблеснал

като пламък поразяващ,

тънко изкован от Хийси,

Закален от боговете.

В ножница го той напъхал

и на кръста го препасал.

Тръгнал и изчезнал Ахти,

скрил се някъде героят,

притаил се и зачакал.

Можеш ли да го откриеш

иззад прага на вратата,

иззад портата на двора,

иззад двора на съседа,

иззад сетната пресечка?

Скрил се нашият, юнакът,

от очите на жените,

но от тях напразно бягал

и напразно се укривал,

вече трябвало да бяга

от юнаци, дето идат

иззад скритите завои,

иззад скалните заслони,

иззад блатните тръстики,

иззад прага на водите.

Бликали те с водопада,

чезнели с водовъртежа.

Веселият Леминкайнен

смело, дръзко се изправил:

„Я излезте от водите,

изправете се, юнаци,

с остри саби над главите,

с тънки лъкове в ръцете!

Разлюлей се, моя горо —

жив юнак между юнаци!

Дай, горняко, свойта сила,

сила дай, водняко Хийси!

Водна майко, подкрепи ме,

помогни ми, водно старче,

Заслонете ме, русалки,

вие, с дрехите от пяна,

притечете се на помощ

помогнете на човека:

зла стрела да го не стига,

меч и сабя — не догонва,

да не страда от магия,

клетва да не го погубва!

Ако и това е малко,

знам си аз какво да правя:

погледа си ще отправя

към небесния владетел,

който с облаци говори,

с гръм и мълнии командва.

Уко, Боже в небесата,

Повелителю небесен,

който с облаци говори,

с гръм и мълнии командва,

дай ми меч, пламтящ от сила,

сабя, в огън закалена,

че да се спася от злото,

гибелта си да избегна,

да надвия на магии,

плъпнали от водопада,

втурнали се от завоя,

спуснали се от заслона,

вдигнали се от блатата,

пръкнали се от водата,

помогни ми с дума — думи,

с клетва — клетви да обърна,

чуждите стрели да скърша,

чужди саби — да огъна!“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът Каукомели,

свирнал на жребче сред просек,

че в гора да го догони.

Впрегнал дорестото конче,

хубавото си жребченце,

сетне седнал сам в шейната,

на козяка се наместил.

Звънко изплющял камшикът,

гъвкавата тънка пръчка.

Литнал конят по полята,

заскриптяла в бяг шейната,

шушнел оня сняг сребристо,

съскал пясъкът златисто.

Ден препускал, че и втори,

че и трети ден след него,

докато накрая стигнал

до селце едно сред пътя.

В бяг се носил Леминкайнен

и нагазила шейната

в ниска уличка спокойна,

че да спре под ниска стряха.

Стигнал мъничката къща,

той се вдигнал да попита:

„Още ли е тук човекът,

който игото отхвърля,

кончето ми да разпрегне

и да му свали хамута?“

Някакво дете от пода

проговорило на прага:

„Вече няма го човека,

който игото отхвърля,

кончето ти да разпрегне

и да му свали хамута!“

Щуравият Леминкайнен

бисерен камшик размахал,

пръчка, гъвкава и тънка,

пак подгонила шейната,

в уличка една по-горна

спрял пред по-висока стряха.

Стигнал къщата по-видна,

той се качил да попита:

„Още ли е тук човекът,

който игото отхвърля,

кончето ми да разпрегне

и да му свали хамута?“

Бабка някаква беззъба

проговорила отвътре:

„Сам би могъл да подушиш

кой тук игото отхвърля,

кончето ти да разпрегне

и да му свали хамута.

Десетина души има,

а и сто ще се намерят

на снега да те изхвърлят,

кончето ти да подгонят,

да те отнесе, мръснико,

в бащината ти земица,

в майчината ти колибка,

при семейното огнище,

там, при братовото кьошкче,

там, при сестриното мостче,

слънцето преди да падне,

тъмното преди да дойде.“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът, отговорил:

„За убиване си, бабке,

за затриване, бъбривке!“

Кончето си той подгонил,

полетяла пак шейната,

горе, в уличка висока,

спряла пред висока стряха.

Щуравият Леминкайнен,

къщата преди да стигне,

пак устата си отворил

и високо заговорил:

„Хийси, нямаш ли намордник!

Лемпо, нямаш ли каишка!

Няма ли да спре да лае

побеснялото ви куче,

Зъбите си да показва

и пред свои, и пред гости!“

Шибнал той с камшик земята,

с бисерен камшик ударил,

плъпнала мъгла-мъглица,

Палечко се там изправил,

че юзда да поразпусне,

иго да свали от коня.

Щуравият Леминкайнен

дал ухо, че да се вслуша:

Зърнат ли е, като иде,

чут ли е, като пристига.

Песен пеели отвътре,

говор някакъв прииждал,

смях напирал през стените,

през вратите — глъч и кикот.

Крадешком погледнал вътре,

хвърлил поглед през стъклото,

пълно там било с шамани,

бъкало от стари врачки,

с ясновидци до стените

и с пророци до вратите,

с чудотворци и знахари,

с вещици и чародейци.

Пеели лапландски песни,

руни, слушани от Хийси.

Щуравият Леминкайнен

нямало какво да прави,

трябвало да се променя.

През ключалката проникнал,

през стената взел, че влезнал,

както влезнал, проговорил:

„Има ли си край, добра е,

стегната е всяка песен,

разумът й оцелява,

без да се на две прекърши.“

Похьолската господарка

бързо станала от стола,

приближила се до госта,

казала му, да се чуе:

„Куче имахме доскоро,

куче рижаво, да лае,

кост да чупи, да захапва,

че да пуска и кръвчица.

Кой си ти, какво те носи,

где си се прочул, та влизаш

в моята висока къща,

без да те е някой канил,

без да те усети песът,

дето по такива лае?“

Но и Леминкайнен рече:

„Тук, сред вас, не съм прекрачил

без умения, без усет,

без познания, без разум

без поръката на татко,

без подкрепата на мама,

тъй де — кучета ме яли,

песовете — попикали.

Къпан бях от свойта майка

през невръстните години

три пъти през лятна вечер,

девет — щом заесенее:

пътищата си да зная,

нивата си да копая,

вкъщи пръв певец да бъда,

пръв магьосник — по чужбина.“

Хубавият Леминкайнен,

веселякът Каукомели,

тук подхванал чудна песен,

дето слави и проклина.

Пламък пропълзял по него

от очите до петите

в оня миг, когато почнал

да зове, да омагьосва.

И замлъкнали певците,

смаяни от песента му.

Млъкнали и най-добрите,

камък в гърлото им сложил.

Вкаменил ги, оскалил ги,

устните им тъй затворил.

С песента си ги превърнал

в кой каквото заслужава:

неродилия — в земица,

Запустелия — в орнище,

непризнателния — в блато,

в пусто езеро без риба,

рутянеца — в праг разпален,

в страшен праг на водопада,

във водовъртеж огромен

и в скала над водопада,

та да святкат като огън,

от искра да се разпалват.

Щуравият Леминкайнен

с черни думи омагьосал

мечоносци, сабленосци,

пъклената им утроба,

клел децата, клел бащите

до деветото коляно.

Но един пастир оставил,

някакъв слепец загубен.

С мокрия калпак на чело,

старият пастир попитал:

„Лемпово детенце щуро!

Кле децата, кле бащите

до деветото коляно:

мен, кажи, защо остави?“

Леминкайнен отговорил:

„Жалко старче, и без клетви —

целият си вече скапан

и на нищо не приличаш!

Но и в младите години

същият мръсник си беше,

майчината кръв потъпка,

родната сестра погази,

че измъчи и конете,

недораслите кобилки,

да ги яздиш най-безсрамно

сред блата и пущинаци.“

С мокрия калпак на чело,

старият пастир посърнал.

През вратата стигнал двора,

а през портата — полята,

през полята — Туонела,

святата река подземна,

там да чака Леминкайнен,

Каукомели да дочака,

щом от Похьола поеме

в път към родната си къща.

Тринадесета руна

Разговарял Леминкайнен

с похьолската господарка:

„Дай ми, бабо, дъщеря си

за невеста, за съпруга!

Тя е най-добра от всички

и от всички — най-красива!“

Похьолската господарка

казала, че да се чуе:

„Нямам дъщеря за тебе —

лошава или добричка,

грозничка или красива,

нисичка или висока —

щом си имаш вече друга,

и невеста, и съпруга!“

Леминкайнен отговорил:

„Кюлики ще я отпратя,

нека скита по селото,

нека хлопа по вратите!

Друга тук ще си намеря,

по-добра и по-разбрана.

Дай ми, бабо, дъщеря си

за невеста, за съпруга!“

Похьолската тъща рече:

„Нямам дъщеря за хора,

дето много ги приказват,

пусто в празно да преливат.

Който иска дъщеря ми,

цветенцето мое мило,

лос вълшебен нека хване,

чудния елен на Хийси!“

* * *

Щуравият Леминкайнен

връх на копието сложил,

пообтегнал тетивата

и стрелите си подострил.

Спрял се да се позамисли:

„Ето, сложих острието,

пообтегнах тетивата

и стрелите си подострих,

само ските още нямам,

по снега да се пързалям.“

Щуравият Леминкайнен

мислил, нещо да измисли,

ските откъде да вземе,

кой добре ще ги направи.

Влезнал в дворчето на Каупи,

Люлики стоял на прага:

„Вуоянецо похватен,

майсторе лапландски Каупи!

Направи ми ски, да бягат,

бързи дървени плъзгала,

че да хвана лос вълшебен,

чудния елен на Хийси!“

Люлики му отговорил,

казал му веднага Каупи:

„Всуе гониш, Леминкайнен,

чудния елен на Хийси!

Скапан дънер ще намериш,

колкото и лос да търсиш!“

Длан отметнал Леминкайнен,

своето си да повтори:

„Ските направи, човече!

Нека е едната тънка,

другата — по-удължена,

лос на Хийси да догоня!“

Люлики бил майстор славен,

равен нямало на Каупи:

ските сякъл той наесен,

че да ги направи зиме,

ден — да издокара щека,

втори — колелце да сложи.

Ската, тънката, направил,

и по-длъжката издялал,

щеките били готови,

сложил им и колелцата.

Видра искал той за щека,

а за колелце — лисица.

Ските с лося мас намазвал,

с лой замръзнала натривал,

докато мълчал, размислял

и накрая проговорил:

„Има ли тук, сред момците,

ред момчетата по-млади,

майстори на ска по-тънка,

а на длъжка ска — бегачи?“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът, отговорил:

„Има ги между момците,

между хората по-млади,

майстори на ската тънка,

а на длъжката — бегачи.“

Метнал той колчан през рамо,

лък през другото прехвърлил,

в длани щеките подхванал,

с тънката си ска потеглил,

с дългата си ска — заминал,

но преди да тръгне, казал:

„Няма в божите предели,

в този свят под небесата,

няма никъде в гората

ни едно четириного,

дето може да се скрие,

да убегне, да избяга,

от сина на Калевала,

от скиора Леминкайнен.“

Стигнал този слух до Хийси,

до ушичките на злите.

Дяволите лос създали,

Злите — чудното еленче,

с пън, където е главата,

с клон, където са рогата,

с кол, където са нозете,

с мъх, където са копитца,

с плет, където е гръбчето,

с цвят, където са очите,

с лист, където са ушите,

стрък поставили за жили,

борова кора — за кожа,

брезова кора — за тяло.

Хийси съживил елена,

дал на лоса дъх и сила:

„Хайде, припкай, лос вълшебен,

тичай, дяволско еленче,

с лосовете да се смесиш

по еленските поляни,

че да има да те гони,

лов надушил, Леминкайнен!“

Лосът леко се изправил,

чудният елен се втурнал

към рогатите си братя

по лапландските поляни.

Що котлета преобърнал

върху ловните огнища,

та месо да цвърка в пепел

между камъни-жарнища.

Шум се вдигнал, шум до бога,

сред лапландските колибки:

вили кучета лапландски,

вили бебета лапландски,

вили милите лапландки,

а лапландците — ръмжали.

Щуравият Леминкайнен

гонил своя лос вълшебен

по реките, по блатата,

по горите, по полята.

Искри святкали под ските,

дим от щеките излитал.

Нямало го само лоса,

чудния елен вълшебен.

Две следи оставил в пътя,

между хълмове и преспи,

в хладните гори на Хийси,

в пустите поля на Калма,

Леминкайнен — все на косъм,

все над пропастта, накрая,

дето зее пусто гърло,

дето се уста отваря,

че да глътне и юнака,

и смелчака да погълне!

Нямало го само лоса,

чудния елен вълшебен.

Бил където бил щуракът,

цяла Похьола нашарил,

само място вдън горите,

шарейки, поизоставил.

Трябвало и там да зърне,

ъгълчето да огледа.

Още стигнал, недостигнал,

шум до бога се разнесъл

в Похьолския край далечен,

ловно място за ловците:

вили кучета лапландски,

вили бебета лапландски,

вили милите лапландки,

а лапландците — ръмжали.

Щуравият Леминкайнен

ските си към тях обърнал,

все към лая, все към воя,

все към ловните поляни.

Спрял се там, че да попита,

да узнае, щом е стигнал:

„Вият тук от смях жените,

вият тук от плач децата.

Старците защо мърморят,

по кого копои лаят?“

„Вият тук от смях жените,

вият тук от плач децата,

старците, и те мърморят,

а и кучетата лаят

затова, че лос вълшебен,

дяволски елен дотича,

та котлетата събори

върху ловните огнища,

в пепел цвъркаше месото

между камъни-жарнища.“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът Каукомели,

ската по снега повлякъл

като зла змия в шумака,

сетне другата повдигнал

като червей над земята,

кръг със ските си направил,

спрял на щеките и казал:

„За големи и за малки

мръвка лосова ще има:

нека младите лапландки

съдовете си да мият,

нека младите лапландци

съчките си да събират,

зер в котлетата лапландски

дълго ще поври еленът!“

Впрегнал сили, впрегнал мишци,

той на щеки се оттласнал,

с тънката си ска потеглил,

с дългата си ска заминал,

от очите им изчезнал,

сякаш вдън земя потънал,

тъй на третите си щеки

дяволския лос достигнал.

Спрял се, кленов кол намерил,

брезов кол, да върже лоса,

хубаво да го завърже,

да не му даде да бяга.

„Стой си тука, лос вълшебен,

трай си, дяволско еленче!“

Лоса по гърба погалил,

по врата елена милвал.

„Ще лежа на тази кожа,

върху нея ще почивам

с младо, хубаво момиче,

с пиленцето си красиво!“

Рипнал оня лос вълшебен,

чудният елен подскочил,

по човешки проговорил:

„Върху Лемпо ще полегнеш

с младо, хубаво момиче,

с пиленцето си красиво!“

Лосът жилите напънал,

счупил кленовото колче,

брезовото колче скършил

и побягнал, та избягал.

Бягал оня лос вълшебен,

чудният елен препускал

през реките, през блатата,

през горите, през полята,

ни с око да го настигнеш,

ни с ухо да го догониш!

Понавъсил се щуракът,

в мрак помръкнал веселякът,

озлобил се Леминкайнен.

Тръгнал той да гони лоса.

Още с първата си крачка

ската, длъжката, почупил,

скъсал предния й ремък,

ремъка отзад изремчил,

скършил хубавата щека,

изтъркалял колеленце,

докато летял еленът,

лосът докато изчезнал.

Щуравият Леминкайнен

нисичко навел главата

скършеното да огледа,

сетне тихичко да каже:

„Нека никой да не прави

туй, което аз направих:

с гняв в гората да не влиза,

с мъст в полето да не гони

дяволския лос вълшебен,

чудния елен на Хийси,

дето ските ми почупи,

ремъците им развърза!“

Четиринадесета руна

Чудил се какво да прави

щуравият Леминкайнен,

по чия следа да тръгне,

накъде да се отправи,

лоса ли да изостави,

че да се завърне вкъщи,

или пак да се опита

щастието да догони

там, при горската стопанка,

при добрите горски феи.

Проговорил Леминкайнен,

казал своята молитва:

„Уко, татко наш небесен

и баща на небесата!

Дай ми ски, каквито трябват,

дваж по-здрави, триж по-бързи,

че да литна, да прелитна

през реките, през блатата,

през горите, през полята,

и от север по на север

да догоня лос вълшебен,

чудния елен да стигна!

Всичко живо ще загърбя,

вдън горите ще отида,

в дебрите на Тапиола,

Тапио да ме закриля!

Слава вам, гори и хълми,

борови недра високи,

хвойнови скали широки,

увенчайте моя поздрав!

Пожали ме, горска майко,

Защити ме, царю горски,

изведи ме от шубрака,

че и аз до хълм да стигна,

своя дивеч да догоня,

своя улов да добия!

Нюрики, дете на Тапио,

принце, с алената шапка,

знаци остави в гората,

покажи пътечка вярна,

че по нея да премина,

до целта си да достигна,

своя дивеч да догоня,

своя улов да добия!

Мелики, съпруго горска,

хубавице щедроръка,

разпилей пред мен жълтици,

а и сребърни парици!

Аз съм този, който търси,

който иска да намери!

Златен ключ свали от кръста,

изпод сребърните пафти,

Тапиола да отключиш,

хубавите й богатства,

в ден, когато аз ловувам

и очаквам щедра плячка!

Щом сама не го направиш,

на слугите си поръчай,

нека те да го извършат,

нека те да го направят!

Че какво е то, господство,

ако нямаш подчинени,

сто слуги ако не слушат,

хиляди ако не тичат

стадото ти да завръщат,

че да си пасе честито?

Чуй ме, щерко на горите,

сладкопойна хубавице!

Где е медната ти свирка,

тънкогласата пищялка,

че да я надуеш сладко,

нежно с нея да пробудиш

спящата царица горска,

непробудната стопанка,

ако тя не ще да чуе,

ако тя не ще да знае

моята молба голяма,

жаждата ми за сполука!“

Щуравият Леминкайнен

с празни две ръце преминал

през реките, през блатата,

през горите, през полята,

в този божи край затънтен,

в тези дяволски простори.

Ден така, а сетне — втори,

чак на третия пристигнал

до едно открито място,

до скала сред планината.

Пак на север се огледал

и видял през синевата

твърдината тапиолска

и вратата й от злато.

Тапио, той там царувал

над горите, езерата.

Щуравият Леминкайнен

леко полетял надолу,

твърдината тапиолска,

златната врата достигнал.

Поповдигнал се да види,

бил под шестия прозорец,

доброделци там седели,

а пък горската невеста

в груби дрехи там лежала,

в дрипи най-обикновени.

Леминкайнен я попитал:

„Бе защо, невесто горска,

груби дрехи си навлякла,

дрипи най-обикновени?

В погледа ти — сто зарази,

двеста язви — по лицето,

вкиснала си се в отврата,

нямаш милост, нямаш жалост!

Докато в горите скитах,

три двореца аз намерих:

дървен, костен, а след него —

и дворец от дялан камък.

Имаха по шест прозорци,

всичките от чисто злато.

През прозорците надникнах,

тъй проникнах през стените

и на бога на горите,

и на горската стопанка,

и на щерката им горска,

и на горската им челяд.

Тапиолското семейство

светеше в сребро и злато,

тапиолската стопанка,

властницата над горите,

гривни носеше от злато,

с брошки сребърни блестеше,

имаше косичник златен

върху панделки от свила,

златни обеци висяха

върху нанизи от бисер.

Затова, невесто горска,

медна майко на Метсола,

калните цървули сваляй,

сваляй дървените чехли,

сваляй дрипавата рокля,

рокля хубава да сложиш,

сваляй мръсната си ризка,

ризка празнична да вземеш,

докато е ден за улов,

ден за моята добича!

Дълго скитах по горите,

давих се в горчивините,

че залудо съм се пръкнал

и напразно съм се блъскал,

че не съм получил нищо

и на вятъра съм бъхтал,

че какво е ден без улов,

нощ — без радостта от плячка!

Старецо на лесовете,

с мъх преди да ни покриеш,

риза дай на дървесата,

тънка дреха на гората,

на тополите — забрадки,

нежни фусти — на върбите!

Позлати докрай елите,

посребри докрай елхите,

кленовете — калайдисай!

Дай на борчето висулки,

Златен накит — на брезите,

пръстенчета — на тревите!

Стореното пак стори го,

правеното пак прави го:

с клон от месец бе елата,

с клон от слънце бе елхата,

с меден дънер бе гората,

сечището — с дъх на пиво,

с морска сол бе всеки вятър,

всеки лист — с масло намазан.

Дъщеричке на горите,

Тулики от Тапиола!

Дивеч подгони към мене,

доведи ми го по-близко!

Ако гледа да се бави,

побутни го да побърза,

удари го с горско клонче,

с бяло брезово камшиче,

че да тръгне, да се втурне

към ловеца, който чака!

Научи го как да бърза,

как навреме да пристига

до човека, който търси,

който иска да намери!

Доведи го до пътечка,

гледай в нея да остане,

разпери ръце, не давай

тук да кривне, там да свърне,

да изчезне, да избяга,

дивото да го погълне!

Видиш ли, че ти убягва,

че към дивото се юрва,

поведи го за ушите,

доведи го за рогата!

Ако го препъват храсти,

отсечи ги, път да има!

Ако го препъват клони,

отрежи ги, път да има!

Плет зелен да се изправи,

повали го на земята,

колците до пет събаряй,

стълбовете му — до седем!

И вода да се изправи,

някакъв поток сред пътя,

пресечи го с мост копринен,

с панделката си пембена!

Дивото гончар си иска

през реките, през блатата,

през звънтежа на водата

и похьолските водопади!

Тапио, владетел горски,

горска хубава царице,

горско старче белобрадо,

цар на златото в горите!

Мимерки, съпруго горска,

ти разнасяш добротата

с чудно синята си дреха,

с алените си чорапи!

Хайде да сменим златото,

хайде да сменим среброто!

Лунно е златото мое,

слънчево ми е среброто,

с мъка стигна то до мене,

в битките си го пренесох,

че да си лежи в торбата,

прах да трупа и натрупва,

никой да не го обменя,

никой да не ми го иска.“

Щуравият Леминкайнен

както пял, така прелитал

през реките, през блатата,

през горите, през полята,

но завинаги спечелил

горската стопанка славна,

горските вълшебни феи,

тапиолските девойки.

Дяволският лос вълшебен,

чудният елен на Хийси,

зорлем гледал как да бяга

в лудите гори на Хийси

пред ловеца, който гони,

пред човека, който търси.

Щуравият Леминкайнен

ловко примката си хвърлил

върху оня лос вълшебен.

Чудният елен на Хийси

не подритвал, а подкляквал

от това, че друг го гали.

Щуравият Леминкайнен

своята уста отворил:

„Господарю на горите,

пътнико сред езерата!

Мелики, царице горска,

щедра майко на растежа!

Съберете си златото,

отделете си среброто,

дрипите си разпилейте,

шарените си забрадки,

но злато ако проблесне

и сребро ако просветне,

дайте му да оцелее,

с кал в калта да се не слива!“

Тръгнал, в Похьола заминал,

а когато стигнал, казал:

„Хванах твоя лос вълшебен,

чудния елен на Хийси,

дай ми, бабо, дъщеря си

за невеста, за съпруга!“

* * *

Похьолската господарка

казала, че да се чуе:

„Ще ти дам аз дъщеря си

за невеста, за съпруга,

ако обуздаеш коня,

жълтия жребец на Хийси,

дяволския кон разпенен

в хийсиевските поляни.“

Щуравият Леминкайнен

златната юзда намерил,

сребърното си водило,

гривестия кон да търси

в хийсиевските поляни.

С крачка той поел по пътя,

с крачка крачката надхвърлял

по далечните полета,

в равнини от дълъг вятър.

За жребеца се ослушвал,

гледал кончето да види,

носел му юздица златна,

тънко, сребърно водило.

Ден така, а сетне — втори,

чак на третия пристигнал

до едно открито място,

до скала сред планината.

Поглед хвърлил той на изток,

че на запад го отместил,

тъй видял жребче сред пясък,

малко конче сред елите,

пламък космите обливал,

дим над гривата се виел.

Проговорил Леминкайнен:

„Чуй ме, Уко, чуй, Всевишний,

облачни стада ти водиш,

с черно стадо — воевода,

с бяло — тих пастир небесен!

Разтвори сега небето,

облак с облаците сблъскай,

че да падне дъжд оловен,

град железен да удари

все по гривата на коня,

по гръбнака на жребчето!“

Чул го Уко, чул Творецът,

който облаците води,

с гръм разтворил небесата,

облак с облаците сблъскал,

че да падне дъжд оловен,

град железен да удари

все по гривата на коня,

по гръбнака на жребчето.

Щуравият Леминкайнен

пръв отишъл да надзърне,

по-отблизко да огледа,

че да може и да каже:

„Слушай, конченце на Хийси,

потничко жребче лапландско!

Дай си златната муцунка,

дай си сребърната шийка,

имам аз за теб оглавник,

имам аз за теб водило!

Няма зле да се отнасям,

Зорлем няма да те юркам,

силом няма да те водя,

дълго няма да сме двама,

че наблизо ни очаква

похьолската господарка.

Няма да въртя камшика,

бича няма да размахвам:

ще те поведа с водило,

с хубава юзда от свила!“

Жълтият жребец на Хийси,

дяволското конче в пяна,

свело златната муцуна,

шия сребърна подало

за юздицата си златна

и за сребърния повод.

Щуравият Леминкайнен

леко обюздал жребчето,

хванал сребърния повод,

свиленото му водило,

че и сам си яхнал конче,

дявол жив и ветрогонче.

Плеснал той, камшикът свирнал

с върбовата си свистялка.

Полетял през планините,

полетял през равнините,

а зад хълмчето, оттатък,

стигнал Похьола далечна.

Спрял пред Похьола, сред двора

на стопанката известна,

отдалече проговорил,

отдалече се изказал

и такива думи рекъл:

„Ето ме, обяздих коня,

дивия жребец на Хийси,

чак дотука се довлякох

през гори и през полета.

Хванах ти и лос вълшебен,

чудния елен на Хийси.

Дай ми, бабо, дъщеря си

за невеста, за съпруга!“

Похьолската господарка

казала, че да се чуе:

„Ще ти дам аз дъщеря си

за невеста, за съпруга,

стига да простреляш лебед,

водната вълшебна птица,

дето плава в Туонела,

в Манала, в света отвъден,

но — с една стрела, с едничка,

и с един-единствен изстрел.“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът Каукомели,

тръгнал лебеда да търси,

водната вълшебна птица,

дето плава в Туонела,

в Манала, в света отвъден.

С крачка той поел по пътя,

с крачка крачката надхвърлял

към реката в Туонела,

в Манала, в света отвъден,

крачил, своя лък нарамил,

взел колчан стрели на кръста.

Там го чакал онзи старец

с мокрия калпак на чело,

похьоланецът го дебнел

край реката в Туонела,

щом е казал, че ще чака,

чакал там, да го дочака.

Ненапразно се оглеждал,

ненапразно се ослушвал:

ей го, Леминкайнен идел,

носел се и той с потока,

че в Туони да се влее,

в святата река широка.

Сякаш пръчка от водата,

старецът змия повдигнал,

че я пратил вдън сърцето,

в дроба чер на Леминкайнен.

Лявата му гръд пронизал,

счупил дясното му рамо.

Щуравият Леминкайнен,

пламнал целият от болка,

бавно, тежко проговорил:

„Лошото е, че не питах,

не разпитах свойта майка,

милата старица моя,

две-три думи да ми каже,

двете-трите нужни думи,

дето в болките помагат,

дето бързо изцеляват

раната от змийско зъбче,

от поплъзнала отрова.

Хайде, помогни ми, майко,

дето от парче ме носиш,

дето от парче ме гледаш,

чакам аз от тебе помощ!

Само ти ще ме настигнеш,

само ти ще ме догониш,

от смъртта да ме изземеш,

от кончината — изтръгнеш,

от покоя непотърсен,

от погибелта незвана!“

Похьолското сляпо старче,

с мокрия калпак на чело,

бутнало там Леминкайнен,

Калевият син потънал

в тъмните води туонски,

в най-жестоките потоци.

Щуравият Леминкайнен

извъртял се с водопада,

че да стигне по водата

до колиба в Туонела.

Кървавият туонелец,

кръволокът, син на Мана,

както сабята извадил,

тъй посякъл Леминкайнен,

в дължина на пет парчета,

в ширина — на цели осем,

тъй да плува в Туонела,

в Манала така да скита.

„Стой си тука цяла вечност,

и с лъка си, и с колчана,

чакай белия си лебед,

чакай водната си птица!“

Тъй угаснал Леминкайнен,

щуравият, веселякът,

в тъмните води туонски,

в Манала, в света отвъден.

Петнадесета руна

Майката на Леминкайнен

почнала да се тревожи:

„Где потъна моят Ахти,

чедото добро на мама?

Чакам го, а той не идва,

откога го вече няма!“

Тя не знаела, горката,

нямало кой да й каже

где е милото й чедо,

чедото добро на мама,

в борова гора ли скита,

или пущинаци гази,

в морска пяна ли се къпе,

или го влекат талази,

остра сабя ли развърта,

или вече в кръв потъва,

в кръв до глезен, до коляно,

в собствената си кръвчица.

Кюлики, невеста млада,

почнала да се увърта

в къщичката на щурака,

в дворчето на веселяка.

Взела четката да гледа,

гребенчето да разглежда,

и по пладне, и надвечер,

докато веднъжка рано,

тъкмо по петляно време,

кръв по четката избила,

кръв по гребена се стекла.

Кюлики, невеста млада,

хлипнала и заридала:

„Кауко, моят, е погубен,

изостави ме човекът

в пътищата опустели,

крак човешки невидели:

кръв от четката се стича,

кръв от гребенчето капе!“

Майката на Леминкайнен,

четката добре видяла,

гребенчето разпознала,

безутешно заридала:

„Знаех ли, че ще ме стигне

мъка, толкова голяма?

Знаех ли, че ще постигне

участ, толкова жестока,

чедото ми Леминкайнен?

Злото го е сполетяло,

знак за гибелта му има:

кръв от четката се стича,

кръв от гребенчето капе!“

Попривдигнала полите,

краищата им широки,

бягала горката майка,

тичала с последни сили:

планините се разтресли,

долините — разлюлели,

спуснали се висините,

вдигнали се дълбините.

Спряла в Похьола да пита,

за сина си да разпита

похьолската господарка:

„Казвай моят син къде е,

казвай где и как погуби

милия ми Леминкайнен!“

* * *

Похьолската господарка

Лухи казала тогава:

„Кой да дойде, че да каже

где се е затрил сина ти?

Настаних го на шейната,

впрегнах най-доброто конче,

може лед да е нагазил,

в ледено море — потънал,

може вълк да го е стигнал,

меча паст да е заситил!“

„Лъжеш! — казала жената,

майката на Леминкайнен. —

Няма вълк за Леминкайнен,

няма мечка за момчето:

с пръст поваля той вълчето,

с двата пръста — цяла мечка.

Казвай, докато е време,

всичко разкажи за него,

че ще ти почупя Сампо,

шарената воденица!“

Лухи казала тогава:

„До насита го нахраних,

напоих го до насита,

докато носа му клюмна,

настаних го в яка лодка

праговете да премине,

но не знам къде е кривнал,

как е тънал, та потънал

в праговете на потока,

в бездните на водопада.“

„Лъжеш! — казала жената,

майката на Леминкайнен.

— Хайде, истината чака

край да сложиш на лъжата,

где е, казвай, Леминкайнен,

калевалецът — къде е,

премълчиш ли — смърт те чака,

страшна смърт, а не заплаха!“

Похьолската господарка:

„Тъй да е! Сега ще кажа:

пратих го за лос вълшебен,

чудния елен да хване;

пратих го и за жребеца,

чудния жребец да впрегне;

и за лебеда го пратих,

чудна птица да простреля.

Но не знам какво се случи,

злото, то ли го настигна,

или нещо го забави,

та не идва да си вземе

обещаната невеста,

хубавата моя щерка.“

Търсила добрата майка

своя малък син изгубен.

Както сред блата — вълчица,

както сред гора — стръвница,

както сред води — видрица,

както сред пръстта — къртица,

както сред цветя — осица,

както сред треви — зайчица.

Всеки камък бил обърнат,

всяка съчка — натрошена,

всяко клонче — отстранено,

всяка диря — проверена.

Търсила добрата майка

своя малък син изгубен.

Питала докрай гората,

питала докрай тревата.

Борчетата прошептели,

дъбовете прошумели:

„Малко ли си имам грижи,

че и твоите да нося!

Времената са оскъдни,

дните стават все по-трудни,

все по-ситно ни нарязват,

все по-дребно ни посичат,

на парчета ни подреждат,

чак тогава ни изгарят.“

Търсила добрата майка

своя малък син изгубен.

Път разпитвала, пътеки,

друмища и коловози:

„Хей, пътечко извисена,

виждала ли си сина ми,

ябълката моя златна,

сребърната ми тояжка?“

Мъдър, пътят отговорил,

преповторили пътечки:

„Малко ли си имам грижи,

че и твоите да нося!

Времената са оскъдни,

дните стават все по-трудни,

кучета ме препикават,

конници по мен минават,

тъпчат ме ботуши чужди,

чужди впиват се копита.“

Търсила добрата майка

своя малък син изгубен.

Стигнала до месечина,

че и нея да попита:

„Златна моя месечинке,

виждала ли си сина ми,

ябълката моя златна,

сребърната ми тояжка?“

С разум тази месечинка

отговорила тогава:

„Малко ли си имам грижи,

че и твоите да нося!

Времената са оскъдни,

дните стават все по-трудни,

сам-самичка в мрака бродя,

светя, докато студувам,

гладна в зимата осъмвам,

жадна в лятото замръквам.“

Търсила добрата майка

своя малък син изгубен.

Стигнала до ясно слънце,

че и него да попита:

„Я кажи ми, ясно слънце,

виждало ли си сина ми,

ябълката моя златна,

сребърната ми тояжка?“

Всичко слънцето видяло,

верен отговор й дало:

„Бедният ти син загина,

младото момче изчезна

в тъмните води туонски,

в Манала, в света отвъден,

извъртя се с водопада,

а потокът го отнесе

в царството на Туонела,

в мрачното отвъдно царство.“

* * *

Майката на Леминкайнен

безутешно заридала.

С плач отишла при ковача,

казала му: „Илмаринен,

зная, не ковеш от днеска,

и дойдох да те помоля:

грапа изкови желязна,

вила с по-големи зъбци,

направи я с дълга дръжка,

а накрая — по-широка!“

Илмаринен, баш ковачът,

на молбата й откликнал,

грапа изковал желязна

вила с по-големи зъбци,

с дълга дръжка я направил,

а накрая — по-широка.

Майката на Леминкайнен

с грапа влязла в Туонела,

с вила — в Манала отвъдна.

Пътем слънцето видяла,

казала му: „Ясно слънце,

божа светлина небесна!

Първо: дай лъха си топъл,

второ: дай го дваж по-топъл,

трето: дай го триж по-топъл:

мъртвото да се раздвижи,

Манала да се пробуди,

да се вдигне Туонела!“

Слънцето, творба на Бога,

дар вълшебен на Твореца,

слязло до елхово връхче,

кацнало върху брезичка,

с лъх по-топъл заблестяло,

с дваж по-топъл засияло,

с триж по-топъл запламтяло:

мъртвото да се раздвижи,

Манала да се пробуди,

да се вдигне Туонела,

старите бастун да хванат,

младите — дебела пръчка.

Гряло там каквото гряло,

пекло там каквото пекло,

па се върнало накрая

слънцето на свойто място.

Майката на Леминкайнен

здраво хванала греблото,

че сина си да извади

от гърмящи водопади,

от потоци разлюляни,

от води без дъх, без пяна.

От дълбоко — в по-дълбоко

газила тя през водите,

стигали й те до кръста,

че до гърлото — с вълните.

Дваж прегазила реките,

триж — потоците до края,

връщала се пак да търси,

търсеното — да намери.

Първо ризата извлякла

с тежка мъка на сърцето,

сетне — пояса, калпака,

шарените му чорапи.

Плакала и над калпака,

и над пъстрите чорапи.

Шарила и по-нататък,

крачила през дълбините,

първо — пряко да ги мине,

сетне — и по ширините,

че отново да се върне,

да загребе, че да вдигне

тежък сноп за лека грапа,

едър сноп за малка вила.

Не било то сноп, да кажеш,

бил самият Леминкайнен,

щуравият, веселякът,

пак прииждал от водите,

хванат за ръка, за палец,

за пета или за пръстче.

Щуравият Леминкайнен,

Калевият син излизал,

хванат от зъбец на грапа,

вдигнат от гребло на вила.

На парченца той прииждал,

малки или по-големи,

тук — парченце изоставил,

там — дъха си ненамерил.

Грохнала горката майка,

с плач започнала да пита:

„Няма ли човек да станеш,

няма ли да се пробудиш?“

Врана думите й чула,

гарван гракнал, проговорил

„Свърши неговата вече,

вече за човек не става:

щуката му взе очите,

а пъстървата — душата.

Остави го на Туони,

захвърли го в Туонела,

с цацата води да пори

и за кита да говори!“

Не захвърлила сина си

майката на Леминкайнен.

Спуснала желязна грапа,

спуснала желязна вила

в тъмната река туонска,

в злите маналски потоци.

Хванала ръка, главица,

прешлените на гръбнака,

все на ситно раздробени,

все на едро разпилени.

Тъй от всичко тя събрала

щуравия Леминкайнен.

Почнала да го подрежда:

мускул с мускул, кост с костица,

вена с вена, жила с жила

и частица със частица.

Вена с вена тя съшила,

жила с жила нагласила.

Почнала да им се моли,

нежно да ги уговаря:

„Сунетар, Богиньо мила,

щедра майко на живота!

Тънки вени си изпрела,

яки жили си навила

на вълшебните вретена,

на чудесните чекръци.

Обърни се и към мене,

наведи се да помогнеш,

трябва ми кълбо от вени,

гранче от навити жили,

че да свържа вена с вена,

жила с жила да зашия,

страшни рани да закърпя,

разпокъсани парчета!

Ако смисъл недовиждаш,

има си Небесна щерка,

с медна лодка тя ще слезе,

с лодка от бакър ще дойде.

Слез при мен Небесна щерко,

слез, Дете на висините,

върху вени да поплаваш,

между жили да изплаваш,

мускул с мускула да стегнеш,

кост с костицата да свържеш!

Слагай вените на място,

жилите където трябва,

вените, уста в устата,

жилите, очи в очите,

та и кръв по тях да бликне,

а и сила да приижда!

Тънката игла е нужна,

нужен е конецът свилен:

тънката игла ще боцка,

свиленото ще тропосва,

тъй се вените спояват,

тъй се жилите притягат!

Ако смисъл недовиждаш,

има си Пастир небесен,

той с конете си ще слезе,

с буйните жребци ще дойде,

с бялата шейна ще мине

върху мускули и кости,

върху вени, върху жили,

върху туй, що няма сили,

за да свърже кост и мускул,

вена с жила да завърже,

златно тялото да блесне,

сребърно да забълбука!

Кожа, дето се е свлякла,

нека в нова да порасне.

Вена, дето изтънява,

нека в нова да се врасне.

Кръв, която остарява,

нека в нова да се влее.

Кост, която е сломена,

нека в нова оживее.

Мускул, който е порязан,

нека в нов да се раздвижи.

Нека жив човек, погазен,

в нов човек да оцелее.

Мускул да се хване с мускул,

вена да се хване с вена.“

Част с частица досъбрала,

част с частица доспоила,

майката на Леминкайнен

чудо сторила, магия.

Жив задишал Леминкайнен,

всичко му било на място

подредено, съспоено.

Но не искал да говори.

Питала добрата майка,

нужда имала жената:

„Откъде мехлем да взема,

медни капки да намеря,

слабичкия да намажа,

немощния да съвзема,

думата си да продума,

словото си да изкаже?

Малка, весела пчеличке,

чуй, кралице на цветята!

Мед иди да ми потърсиш,

златни капки да намериш

в Метсола покрай горите,

в Тапиола сред цветята,

сладък мед от цветна чашка,

бистър като светла капка,

мед, добър за всяка рана,

цяр, добър за всяка болка!“

Че отлитнала пчелата,

блеснали крилцата медни

все към Метсола далечна,

все към Тапиола пъстра.

Бързом бързала пчелата

мед да сбира, цяр да носи.

Минало известно време,

време колкото е нужно,

и пчелата зажужала,

отдалече долетяла

с мед, добър за всяка рана,

с цяр, добър за всяка болка.

Майката на Леминкайнен

бързала меда да вземе,

слабичкия да намаже,

немощния да съвземе,

но не чула нито дума,

нито нещо той да каже.

Молила добрата майка:

„Малка, весела пчеличке,

по-далечен път те чака,

път зад деветте морета,

остров има сред вълните,

има там поляна медна,

там е царството на Тури,

къщичката на Палвойнен!

Мед оттам е мед вълшебен,

благодатен, чародеен,

не мехлем — балсам за всичко,

лек за мускули и кости.

Събери каквото можеш,

донеси каквото имаш,

тъмна рана да намажа,

остра болка да утихне!“

Че отлитнала пчелата,

блеснали крилцата медни,

трепкали, че да достигнат

чак зад деветте морета.

Ден летяла, сетне втори,

а на третия, накрая,

неотдъхнала в тревите,

непочинала в цветята,

стигнала до онзи остров,

до поляната му медна,

покрай водопада огнен,

покрай пламналата бездна.

В цветни чашки мед събрала,

не мехлем — балсам за всичко,

дето се в котле преваря

и в тиганчета препича,

в малки, дъхави котлета

и в тиганчета цвърчащи.

Бързом бързала пчелата

мед да сбира, цяр да носи.

Минало известно време,

време колкото е нужно,

и пчелата зажужала,

отдалече долетяла

с осем капчици в търбуха,

с девет капки по крилата:

мед, добър за всяка рана,

цяр, добър за всяка болка.

Майката на Леминкайнен

с мед намазала сина си,

мазала го девет пъти,

правила му осем смазки,

но напразно — нямал сила

този мед, че да помогне.

Проговорила накрая,

казала добрата майка:

„Малка, весела пчеличке,

трети път ще те помоля

да отидеш по-далече,

чак зад небесата звездни,

зад деветото, там има

мед, добър за всяка рана,

цяр, добър за всяка болка!

Сътворил го е Творецът,

леко с него да лекува

своите деца болнави,

своите чеда ранени.

Мед оттам е мед вълшебен,

благодатен, чародеен.

Там хоботчето забивай,

там коремчето наливай,

че да доспася сина си!“

Рекла малката пчеличка,

проговорила накрая:

„Как ще стигна тъй далече,

слабичка съм, че да стигна!“

„Ти литни, сама да видиш

месеца как ще загърбиш,

слънцето как ще достигнеш

в пътя си между звездите!

Ден е нужен, че да стъпиш

върху месеца в небето;

втори ден, че да догониш

звездната кола небесна;

трети ден, че да оставиш

седмозвездието ярко;

а оттам — не е далече,

близко е оттам да стигнеш

дворовете на Твореца

и убежището свято!“

Че отлитнала пчелата,

блеснали крилцата медни,

трепкали, че да достигнат

чак зад деветте небета.

Гръбче дала тя на месец,

сянка хвърлила на слънце,

гонила, че да догони

звездната кола небесна,

влязла в двора на Твореца,

там, в убежището свято.

Там мехлемът бил приготвен,

там направен бил балсамът,

кипнал той в котлета златни,

бухнал в сребърни тигани,

в малки, дъхави котлета

и в тиганчета цвърчащи.

Денем се медът събирал,

нощем се варил балсамът.

Бързом бързала пчелата

мед да сбира, цяр да носи.

Минало известно време,

време колкото е нужно,

и пчелата зажужала,

отдалече долетяла

с двеста капчици в търбуха,

с триста капки по крилата;

мед, добър за всяка рана,

цяр, добър за всяка болка.

Майката на Леминкайнен

близнала с език медеца,

искала да го усети,

искала да го опита.

„Ето го, каквото търсих,

ето го, каквото чаках,

туй, с което Бог лекува,

Бог полага върху рана!“

Трила майката, добрата,

своя син, потънал в рани,

трила кости потрошени,

трила мускули стопени,

горе трила, долу трила,

че да стигне до сърцето

и така да проговори,

и съвсем това да каже:

„Хайде, синко, събуди се,

с дългия си сън прости се,

крачката ти над бедата

ще е крачка на съдбата!“

* * *

Тъй човекът се пробудил,

с дългия си сън простил се,

жив прекрачил през бедата,

че на майка си да каже:

„Дълго спах и спах дълбоко,

сладка дрямка ме налегна,

сладки сънища сънувах,

но отспах си, отпочинах.“

Майката на Леминкайнен

казала, че да се чуе:

„Дълго би поспал, подремал,

още щеше да сънуваш

без добричката ти майка,

дето те роди, отгледа!

Я кажи ми, синко сладък,

прошепни ми на ухото:

кой те в Манала изпрати,

кой те бутна в Туонела?“

Щуравият Леминкайнен

казал, майка му да знае:

„Слепият овчар самотен,

с мокрия калпак на чело,

той ме в Манала изпрати,

той ме бутна в Туонела.

Той змията зла извади

като пръчка от водата,

той в сърцето ми я прати,

без да зная как лекуват

раната от змийско зъбче,

от поплъзнала отрова.“

Казала добрата майка:

„Виждаш ли, момче безумно,

хвалиш се, че всичко знаеш,

че лапландците надвиваш,

а не знаеш змийска рана,

зла отрова да лекуваш!

Всичко почва от водата,

бъкат змийските отрови

от глави на ледни гъски

и от лястовичи мозък.

Там и Сюетар е плюла,

слюнката си е раздула,

че вълни да я разнасят

и в мехури да бълбука,

бурята да я люлее,

слънцето да я огрее,

пяната да я изхвърля

с прилива по бреговете.“

Майката на Леминкайнен

в люлка сякаш залюляла

будното си вече чедо,

хубаво и целеничко,

че да стане дваж по-мило,

триж по-весело да бъде!

Питала го: „Оздравя ли?“

Питала го: „Поумня ли?“

Леминкайнен отговорил:

„Дните си вгорчих до края,

още ме боли сърцето,

още мислите ми шарят

по онази севернячка,

по онази похьоланка,

дето северната баба

хич не ще да ми я дава,

ако лебеда не хвана,

водната чудесна птица,

дето плава в Туонела,

в Манала, в света отвъден!“

Майката на Леминкайнен

недорекла, а отсекла:

„Нека лебедът си плава,

водната чудесна птица,

сред водите в Туонела,

в Манала, в света отвъден!

Ти сега ще тръгнеш с мене,

с твоята рождена майка!

Сам благослови съдбата,

Бога, който ти помогна,

Той събуди твоите сили,

Той в живота те възвърна,

Той от Манала те върна,

от отвъдна Туонела!

Малко щях сама да сторя,

нищо нямаше да мога

без ръката на Твореца

и без Неговата помощ!“

Щуравият Леминкайнен

тръгнал право за дома си,

тръгнал с майка си, добрата,

с побелялата старица.

А сега — да го оставим

Кауко, Ахти, Леминкайнен,

докато му дойде време!

Друга песен да запеем,

друга приказка да кажем,

с други пътища и хора.

Шестнадесета руна

Мъдрият стар Вайнемойнен,

белобрадият вълшебник,

искал да направи лодка,

да издяла платноходка

на брега между вълните,

между морските талази.

Не достигало дървото

за греди, дъски и талпи.

Кой дървото ще намери

за греди, дъски и талпи,

че да може Вайнемойнен

лодката си да направи?

Сампса, малък, та премалък,

Пелервойнен, полско чедо,

той дървото ще намери

за греди, дъски и талпи,

че да може Вайнемойнен

лодката си да направи!

Без да чака, тръгнал Сампса,

хванал пътя Пелервойнен,

стигнал до гора, до втора,

сетне стигнал и до трета,

с лъскавата остра брадва,

със секирата червена.

Спрял пред едра трепетлика,

тъкмо с две-три лодки в ствола.

Брадвата си той подхванал,

че да отсече дървото,

но зашушнали листата

и му проговорил клонът:

„За какво ще ме посичаш,

за какво ще ме събаряш?“

Сампса бързо му отвърнал,

Пелервойнен отговорил:

„Трябва ми дърво за лодка,

за греди, дъски и талпи,

че да може Вайнемойнен

платноходка да направи.“

Пак зашушнали листата

и му проговорил клонът:

„Трепетликовите лодки

не остават над водата:

кух е целият ми дънер,

празни са и трите ствола,

червеят ме е заглождил

от главата до петите.“

Както чул, така отминал

Сампса, малък, та премалък,

Пелервойнен, полско чедо,

по на север се отправил.

Спрял пред едър бор на север,

тъкмо с пет-шест лодки в ствола.

С брадвата си го ударил,

с алената си секира.

Хем ударил, хем попитал:

„Ставаш ли дърво за лодка,

че да може Вайнемойнен

платноходка да направи?“

Чул го борът, отговорил

с тънките си остри листи:

„Ставах някога за лодка

шестореда, шестогреда,

но кората ми опада,

черни врани налетяха,

цяло лято ме кълваха

черни гарвани и врани.“

Както чул, така отминал

Сампса, малък, та премалък,

Пелервойнен, полско чедо,

този път на юг заминал.

Спрял пред едър дъб южняшки,

с осем-девет лодки в ствола.

Хем ударил, хем попитал:

„Дъбе, царю на горите,

ставаш ли за кил на лодка

и за мачта в платноходка?“

Гордо се дъбът изправил,

доблестно му отговорил:

„Ставам и за кил на лодка,

и за мачта в платноходка!

Здрав съм, силата ми блика,

няма в мене тъкан гнила,

но по три пъти на лято,

три пъти в горещините,

слънцето кръжи край мене,

месецът блести от мене,

тука кукат кукувички,

тука пеят пойни птички.“

Както чул, така отсякъл

Сампса, малък, та премалък,

Пелервойнен, полско чедо,

хубавия дъб в гората.

Повалило се дървото,

рухнало върху земята.

Сампса клоните окастрил,

Пелервойнен рязал ствола

на греди, дъски и талпи,

все за лодка на певеца,

платноходка на героя.

Доблестният Вайнемойнен,

белобрадият вълшебник,

с песен стягал свойта лодка,

с думи — свойта платноходка

все от дъбови останки,

все от жилави дъсчици.

С песен кила й направил,

с втора — дъното обшарил,

с трета — мачтата поставил

и гредата за платната,

че и вилки за веслата,

а във вилките — греблата.

Вплели се добре ребрата,

хванала дъска дъската,

още песен — и ще стане,

няколко вълшебни думи,

че да вдигне нос творбата,

да запори през вълната.

* * *

Доблестният Вайнемойнен,

белобрадият вълшебник,

мислил, нещо да измисли:

„Несполука ме догони!

И не зная тази лодка

ще ли тръгне да заплава!“

Целият потънал в мисли,

но къде е тази песен,

где са няколкото думи —

в лястовича ли опашка,

в лебедова ли зеница,

в шия ли на дива гъска?

Тръгнал песента да търси,

няколкото чудни думи.

Сума гъски изпотрепал,

лебеди убил немалко,

лястовици не пожалил,

но доникъде не стигнал.

Мислил, нещо да измисли:

„Чудотворството е скрито

в летен призив на кошута,

в скок на катеричка малка!“

Тръгнал песента да търси,

няколкото чудни думи.

Стадо лосове погубил,

куп от белки накамарил.

Думи — бол, но не намерил

чудото, което търсил.

Мислил, нещо да измисли:

„Да не са пък в Туонела,

в тъмна Манала отвъдна,

двете-трите нужни думи!“

В Туонела се отправил,

в Манала решил да иде,

тръгнал, без да се замисли:

седмица — през храсталаци,

втората — през буренаци,

третата — през пущинаци.

Стигнал царството на Мана,

хълмовете на Туони.

Доблестният Вайнемойнен

с цяло гърло се провикнал

от реката в Туонела

в тъмна Манала отвъдна:

„Дай ми, щерко на Туони,

дъще пъргава на Мана,

лодката, че да премина

до отвъден бряг реката!“

Дъщерята на Туони,

малката мома на Мана,

тъкмо роклите си прала,

изсушавала прането

на реката туонелска,

иззад сипея маналски.

Вдигнала си тя главата,

казала, че да попита:

„Лодката си ще докарам,

стига само да ми кажеш

в Манала какво те води,

щом не си от болест стигнат,

щом не си от смърт догонен,

щом не си намерил гибел.“

Доблестният Вайнемойнен

бързо-бързо отговорил:

„Сам Туони ме доведе,

стигнах с помощта на Мана.“

Дъщерята на Туони,

малката мома на Мана,

казала, че да попита:

„Нещо почваш да послъгваш!

Ако бе дошъл с Туони,

стигнал с помощта на Мана,

леко би оттук прегазил,

леко би отвъд преминал,

Мана щеше да те блъска,

а Туони — да те влачи,

че да ти нахлупят шапка

и надянат ръкавици.

А, кажи си, Вайнемойнен,

в Манала какво те води!“

Доблестният Вайнемойнен

отговорил тъй, наслука:

„Тук желязото ме свлече,

стигнах от челик дотука!“

Дъщерята на Туони,

малката мома на Мана,

казала, че да попита:

„Нещо почна да послъгваш!

От желязо да си свлечен,

от челик дошъл дотука,

кръв от тебе би шуртяла,

кръв човешка би се ляла.

А, кажи си, Вайнемойнен,

в Манала какво те води!“

Доблестният Вайнемойнен

отговорил тъй, наслука:

„Тук водата ме довлече,

стигнах от вълна дотука!“

Дъщерята на Туони,

малката мома на Мана,

казала, че да попита:

„Нещо почна да послъгваш!

От вода да си довлечен,

стигнал от вълна дотука,

мокър щеше да си вече

от главата до петите.

А, кажи си, Вайнемойнен,

в Манала какво те води!“

Доблестният Вайнемойнен

отговорил тъй, наслука:

„Тук ме огънят довлече,

стигнах с пламъка дотука!“

Дъщерята на Туони,

малката мома на Мана,

казала, че да попита:

„Нещо почна да послъгваш!

Огън да те бе повлякъл,

стигнал с пламъка дотука,

къдри нямаше да вееш,

нямаше брада да носиш.

Гиди, дърти Вайнемойнен!

Ако искаш да те взема,

трябва правичко да кажеш,

без да кривваш, без да слъгваш,

в Манала какво те води,

щом не си от болест стигнат,

щом не си от смърт догонен,

щом не си намерил гибел.“

Вайнемойнен отговорил:

„Вярно е, че те послъгах,

хрумна ми каквото казах,

а сега ще ти призная:

с песни стягах свойта лодка,

с думи — свойта платноходка,

цял ден пях, а сетне — втори,

но на третия, накрая —

прекатури се шейната

и плъзгалото се счупи.

Тръгнах аз за Туонела,

в Манала дойдох за свредел,

че да стегна пак шейната,

като тръгне, да запее.

Дай ми лодка, че да мина,

през реката да премина,

бряг отвъден да достигна,

в мрачното отвъдно царство!“

Дъщерята на Туони,

щерката на Мана, рекла:

„Всеки си е малко щурав,

ама толкова — не бива!

В Манала без мор кой влиза,

кой — без гибел — в Туонела!

По-добре е бавно-бавно

пътя си назад да хванеш,

че за тук мнозина бързат,

ала малко се завръщат!“

Вайнемойнен отговорил:

„Нека бабите се връщат,

че да видят своите старци!

Щом съм тука, дай да мина,

доведи я тази лодка,

че реката да премина!“

Щерката на Мана взела

в лодката си Вайнемойнен,

през водата го пренесла,

с него минала реката,

казала му най-накрая:

„Чудя ти се, Вайнемойнен!

Жив да крачиш към Туони,

Здрав — към царството на Мана!“

Туонелската стопанка,

маналската господарка,

взела госта да почерпи,

цяла чаша му наляла,

но не казала — „Наздраве!“,

казала: „Пий, Вайнемойнен!“

Доблестният Вайнемойнен,

в чашата като погледнал,

що да види: все червяци,

а и попови лъжички.

Проговорил, да се чуе:

„Тук не идвам за черпнята,

пиво маналско да пия,

гъстичка туонска бира!

Който пие, се напива,

пуква от такава бира!“

Туонелката му рекла:

„Хайде, казвай, Вайнемойнен,

в Манала какво те води,

как попадна в Туонела,

без да те повика Мана,

без да те зове Туони!“

Вайнемойнен отговорил:

„С песни лодка си направих,

с чудни думи — платноходка,

липсваха ми две-три думи,

та носа й да повдигна,

да заплава през водата.

Търсих двете-трите думи,

но не ги открих на светло,

пак заради тях съм тука

в тъмното отвъдно царство.

Търся думите вълшебни,

чудотворните глаголи.“

Маналската господарка,

туонелката, му рекла:

„Думи Мана не раздава,

силата си не предава!

Път оттук за тебе няма,

няма изход към живота

вкъщи няма да се върнеш,

мило-драго да прегърнеш!“

Сетне го добре приспала,

дала сън на пришълеца

под туонската постеля.

Сладко си заспал човекът,

и да гледаш — не помръдва,

само ризата му трепка.

Имало си там и бабка,

с поиздадена брадичка,

прела тя желязно руно,

теглила железни нишки,

нишки все за ловни мрежи,

за преграждащи решетки.

Сто чекръка навъртяла,

а до полунощ — хиляда.

Имало си там и старче,

старчето било трипръсто,

с трите пръста като с куки

сплело то железни мрежи,

ситно сплетени решетки,

плело по кубик на вечер,

а на нощ — по сто кубика,

плетката вървяла бързо.

Имало си там и момък

с палец — въдица желязна,

той наслагал всички мрежи,

вплел решетката с решетка

над реката, над скалата

в мрачното отвъдно царство:

да не може Вайнемойнен,

увантолецът нечакан,

да преплува през водите,

да излезе от скалите,

вечен пленник да остане

на Туони и на Мана.

* * *

Доблестният Вайнемойнен

казал, просто проговорил:

„Ето, в пустото потънах

и животът ми изтича

в сипеите на Туони,

в тъмните скали на Мана.“

Чудо сътворил певецът,

в плът плътта превъплъщавал,

станал птица вдън морето,

риба горе в небесата,

станал червейче в скалата

и воднянка под земята,

но преплувал през реката,

през решетките преминал.

Малкото синче на Мана,

с палец — въдица желязна,

на разсъмване излязло

мрежите си да огледа:

имало там сто пъстърви,

хиляди по-дребни рибки,

нямало го Вайнемойнен,

увантолецът — избягал.

Доблестният Вайнемойнен,

Манала недонапуснал,

вдигнал глас от Туонела,

с ясни думи проговорил:

„Мили Боже, не създавай,

не създавай този, който

жив към Манала ще тръгне,

здрав ще слезе в Туонела!

Леко се дотам достига,

трудно се оттам завръща,

от реката на Туони

и от сипея на Мана.“

Мислите си той събирал,

словото си продължавал,

че да каже още нещо

на прииждащите хора:

„Никой никога не бива

стрък невинен да пречупва!

Никой никога не бива

цвят безгрижен да настъпва!

Сипеите на Туони,

тъмната река на Мана,

те ще приютят вината,

там да иде за разплата

този, който стрък пречупва,

този, който цвят настъпва!

Скрий се, изроде, в змията,

изтъкана от Туони!“

Седемнадесета руна

Мъдрият стар Вайнемойнен

не намерил песента си

в пропастите на Туони,

в Маналския свят отвъден.

И отново се замислил:

где и как да ги намери

двете-трите нужни думи,

чародейците глаголи.

Някакъв овчар го срещнал,

някакъв пастир му казал:

„Ще намериш сто глагола,

хиляди вълшебни думи

в Антеровската кория,

във Випуненското гърло!

Но дотам за да отидеш,

трябва дълъг път да биеш,

има и пътечки стръмни,

има и пътечки леки:

първо трябва да преминеш

по иглите на жените,

сетне трябва да излезеш

изпод ножа на мъжете,

а накрая — да отминеш

и дърварските секири!“

Доблестният Вайнемойнен

нямало какво да чака,

но преди да хване пътя,

той отишъл при ковача:

„Изкови ми, Илмаринен,

и ботуши от желязо,

и железни ръкавици!

Искам и желязна риза,

а и копие желязно:

с връх челичен нека бъде,

а в сърцето — със стомана,

кипнала на страшен огън,

че отивам да потърся

двете-трите нужни думи,

чародейните глаголи,

Випунен да ми ги каже.“

Илмаринен проговорил,

казал своето ковачът:

„Випунен е вече камък,

Антеро отдавна свърши,

няма кой да слага клопки,

няма кой да хвърля примки,

няма кой да ти подскаже

чародейните глаголи.“

Доблестният Вайнемойнен

сторил туй, което казал:

тръгнал, минал, та премина

по иглите на жените,

сетне крачил, та изкрачил

изпод ножа на мъжете,

а накрая — в път загърбил

и дърварските секири.

Бил се враснал великанът

в Антеровската кория.

Бил замлъкнал чародеят

във Випуненското гърло.

На гърдите му — брезичка,

на челото му — топола,

на брадичката — върбичка,

а на рамото — елхичка,

над клепачите — елшаци,

борчета — върху зъбите.

Приближил се Вайнемойнен,

че извадил остра сабя

от калъфа драгоценен,

от копринения пояс:

сякъл на гърди — брезичка,

сякъл на чело — топола,

на брадичката — върбичка,

а на рамото — елхичка,

над клепачите — елшаци,

борчета — върху зъбите.

Копието взел накрая,

че на Антеро — в устата,

че на Випунен — в небцето,

впил го в зейналото гърло.

Чак тогава проговорил:

„Ставай, робчо на земята,

ставай от земята черна,

от съня си — събуди се!“

Чародеецът се вдигнал,

великанът се пробудил,

разядосан, че го будят

и че го боли устата:

копието леко схрускал,

но върхът му там останал,

че не се топи стомана

и челик не се преглъща.

Доблестният Вайнемойнен

влезнал в гърлото зловещо,

но на устните се спънал

от зъбите великански,

та се плъзнал по езика

и с глава напред политнал.

* * *

Злият Антеро Випунен,

чародеят, великанът,

леко поразтворил гърло,

леко глътнал Вайнемойнен

заедно с добрата сабя

и с калъфа драгоценен.

Рекъл Випунен тогава,

рекло чудото зловещо:

„Гълтах аз, каквото гълтах,

и козици, и овчици,

и прасенца, и глигани,

крави, всякакви говеда,

но такова чудно нещо

никога не съм преглъщал!“

Доблестният Вайнемойнен

своята уста отворил:

„Пак е близко гибелта ми,

този път не ще убягна

черните ръце на Калма

и прегръдката на Хийси!“

Мислил, нещо да измисли,

от смъртта да се избави.

Нож си имал под колана,

ножът пък си имал дръжка,

лодка с ножчето направил

от дървото в тази дръжка,

че да плава, да преплава

през стомаха, през червата,

през потайностите, скрити

в тялото на великана.

Злият великан не сетил,

не почувствал чародеят,

че отвътре Вайнемойнен

сечивата си раздипля,

че в ковач се е превърнал,

в ризницата жар разпалил

с мех, направен от кожуха,

от ръкава му — духало,

а от другия пък — кюнец,

с крачолите за отдушник,

с краищата — за тръбачи,

с колена — за наковалня,

и със чукчета — юмруци.

С тях ковал и с тях почуквал,

блъскал цяла нощ не мигнал,

и на съмнало — не спирал,

наковалнята кънтяла

в пещерата великанска,

в черния търбух злодейски.

* * *

Злият Випунен продумал,

проговорил великанът:

„Що за мъж си ти, човече,

от какво котило идеш?

Гълтал съм по сто юнака,

по хиляда съм ги смилал,

но такова чудно нещо

никога не съм поглъщал:

като огънче ме париш,

като въгленче нагарчаш.

Хайде, махай се оттука,

гледай бързо да офейкаш,

че при майка ти ще ида,

да й поразкажа кой си!

Видя ли я, ще й кажа

всичко, дето си направил,

че да разбере, горката,

работа с кого си има,

кой е в къщата негодник,

кой е в селото разбойник.

Чудя се и не разбирам,

моят ум не го побира:

откъде се взе у мене,

как се втурна, как проникна,

че да ме кълвеш отвътре,

тялото ми да разнищваш,

сякаш че си божа напаст,

мор, изпратена от Бога?

Или друг те е изпратил,

стара клетва да ме стигне

с теб, платения разбойник,

дето кръвни сметки чисти?

Де да беше божа напаст,

мор, изпратена от Бога,

Богу бих се предоставил,

бих се доверил на Бога:

Той доброто не забравя,

никога не го отхвърля.

Друг пък ако те е пратил,

клетвата му да ме стигне,

Знам и аз какво да правя,

семето му ще разгоня!

Знам, че болките поникват,

раните, и те избликват

изпод мъдрости неясни,

изпод песнички прекрасни,

изпод схлупени колибки,

изпод сгушени дъбрави,

изпод гибелни пустини,

изпод тайнствени чужбини,

изпод прах от чужди кости,

изпод доблестни полета,

изпод пепел от огнища,

изпод трусове дълбоки,

изпод сипеи от вятър,

изпод пясъци от шепот,

изпод извори от блясък,

изпод езера от тиня,

изпод чучури звънтящи,

изпод къдри шумолящи,

изпод дяволските скути,

изпод хълма с пещерите,

изпод връхчетата медни,

изпод алените пъпки,

изпод боровете снажни,

изпод ниските елшаци,

изпод гнилите хралупи,

изпод сухите листенца,

изпод дирите лисичи,

изпод лосовите клонки,

изпод дупките къртичи,

изпод мечите бърлоги,

изпод Похьола мъглива,

изпод пустата лапландска,

изпод камък необраснал,

изпод пръст неразорана,

изпод бойните полета,

изпод мелници за кости,

изпод скършени тревици,

изпод алени потоци,

изпод люшнати морета,

изпод пенести талази,

изпод мрака на водите,

изпод разливите бели,

изпод бистрата водица,

изпод водопада мътен,

изпод праговете в Рутя,

изпод дивите пътеки,

изпод висините сини,

изпод облаците страшни,

изпод ветрове за пъпка,

изпод хълмове зелени.

Казвай, откъде си тръгнал,

откога вървиш към мене,

как дойде и как се вмъкна,

как се приближи, проникна,

че да ме ядеш отвътре

и отвътре да ме хапеш?

Махай се, копой на Хийси,

куче кърваво на Мана,

махай се от мен, мръснико,

от сърцето ми се махай,

от гърдите ми се махай,

от очите ми се махай,

дробът ме от теб присвива,

жлъчка ме от теб превива,

бръдцето ми ме пробожда,

гади ми се на стомаха!

Сили ако ми не стигнат,

друг, по-силен, ще намеря,

че да се оправи с тебе

и да ме спаси в бедата!

Ще повикам, ако трябва,

земна майка от земята,

полски татко от полята,

стръковете сабленосци,

храстовете ветроносци,

сила, свежест да ми влеят,

болките да надживея,

мъката си да надвия!

Ако и това е малко,

та окото ти да мръдне,

ще намеря сто юнака,

борове до сто в гората,

цялата гора ще вдигна,

всички езера с върбите,

всички канари с тревите,

всеки сабя ще извади,

остро копие — насочи

срещу тебе, мръсен дявол!

Ако и това е малко,

та окото ти да мръдне,

ще повикам, ако трябва,

водна майка от водите,

в лека рокля от потока,

в тежка рокля от блатата,

синя кърпа ще развее,

сила, свежест да ми влее,

болките да надживея,

мъката си — да надвия!

Ако и това е малко,

та окото ти да мръдне,

ще повикам, ако трябва,

Каве, щерката небесна,

мила майка на водите,

майка и на всички майки,

тя над мен ще се надвеси,

сила, свежест да ми влее,

болките да надживея,

мъката си — да надвия!

Ако и това е малко,

та окото ти да мръдне,

ще повикам, ако трябва,

Уко, Бога в небесата,

Повелителя небесен,

Той молбата ми ще чуе,

Той над мен ще се надвеси,

сила, свежест да ми влее,

болките да надживея,

мъката си — да надвия!

Хайде, уроде, махни се,

бягай, дявол непрокопсал!

Няма място тук за тебе,

тук си куче недобито.

Намери си друга къща,

покрив, по-далеч оттука,

чуковете си прибирай,

слагай друга наковалня!

Че когато стигнеш вкъщи,

своето накрай догонил,

там, на майка и на татко,

там, на своите роднини,

разкажи къде си ходил,

разкажи какво си сторил!

Там налитай като буря,

там мети като вихрушка,

там с ритник чупи вратата,

там с юмрук троши стъклата,

там се вдигай до тавана,

там бушувай като пламък!

Там краката си подвивай,

там си късай колената

в ъгълчето край оджака,

в ъгълчето зад вратата!

Там вади очи, щом вадиш,

там чупи чела, щом чупиш,

късай там глави, щом късаш,

там си пръстчето показвай!

Ако и това е малко,

та окото ти да мръдне,

хайде, литвай като пиле,

купчина от тор те чака!

Подплаши оттам яхъра,

подплаши оттам обора,

та конете да те стъпчат,

кравите да те намушкат,

да ти извъртят очите,

шията ти да прекършат!

Ако си от вятър — болест,

или от вода — зараза,

вятърът да те отвее,

да те отнесе водата!

Яхай вятъра, препускай,

луд е пролетният вятър,

но не кацай по върхари,

не оставай върху клонче,

че в стрели ще ги обърнеш,

копия ще ги направиш,

вятърът да ги развява,

вихърът да ги отнася!

Ако си небесна напаст,

мор, прокапал от небето,

хайде, връщай се обратно,

изпарявай се оттука,

гръм над теб да се изсипе,

мълния да те опари,

че да пламнеш, да просветнеш,

нещичко да те обжари,

слънцето да доусетиш,

месеца да доугадиш!

Мор ако си от водата,

мръсна пяна от вълната,

хайде, връщай се в морето,

понеси се на талази,

глина докато достигнеш,

тиня докато нагазиш,

мекото да те люлее,

рохкавото да ти пее!

Калма ако те изпраща,

ако се от гроба вдигаш,

хайде, връщай се по-бързо

в Калмовото буренище,

под несринатото лягай,

под тревите разкопани,

газил, колкото прегазил,

требил, колкото изтребил!

Хийси ако те изпраща,

сън и дрямка ако носиш,

хайде, връщай се обратно

сред полетата на Хийси,

в пещерите на горите,

в поизгнилите хралупи,

в тишината на гнездата,

в мъховете по кората!

Остани си там да гледаш

подовете как изгниват,

покривите как се сриват,

зидовете как се сливат!

Ще те гоня, допрогоня,

Зло чудовище невежо,

чак до мечата бърлога,

до лисичата пътека,

до мочурището черно,

до блатата заскрежени,

до вихрушките лапландски,

до самите водопади,

дето риба не проблясва

в тъмните води студени!

Ако и това не стига,

по-далеч ще те прогоня:

в пуста Похьола мъглива,

в мрачна Сариола хладна,

в необрасли камънаци,

в непоникнали полета,

дето няма слънце, месец,

ден където не просветва!

Настани се там удобно,

полегни си там приятно,

лос обвесил на дървото,

лося кожа — на леглото,

стига да си нещо хапнал,

стига да си нещо пийнал!

Ако и това не стига,

по-далеч ще те отпратя:

чак до праговете в Рутя,

до гърмящите им бездни,

дето рухналото рови

корените вдън земята

и премята дървесата

като риби беззащитни!

Там иди, че да поплуваш

в пяната на водопада,

в свърделите на водата,

в пръските на тъмнината!

Ако и това е малко,

по-далеч ще те прогоня:

до реката в Туонела,

в черна Манала отвъдна!

Жив оттам не ще излезеш,

няма слънцето да видиш,

ако аз не те извадя,

ако аз не те откупя

с хубави овни — до девет,

всички от една овчица,

с бици хубави — до девет,

всички от една телица,

с хубави жребци — до девет,

всички от една кобила!

Ако пък жребче поискаш,

конче хубаво за пътя,

аз жребче ще ти намеря,

конче ще ти оседлая!

Хийси има ат чудесен,

цяло хълмче с рижа грива,

пламък в ноздрите му святка,

дим над гривата се вие.

Конче на пети железни,

на стоманени копита —

планината ще прескочи,

равнината ще отхвърли,

ако конникът е ловък,

ако е умел ездачът!

Ако и това не стига,

ски от Хийси аз ще взема,

щеки хубави от Лемпо,

че на ски да отпътуваш!

Изпързаляй се до Хийси,

изтъркаляй се до Лемпо,

че и там да те пързалят,

че и там да те търкалят!

Камък срещнеш ли по пътя,

гледай него да разчупиш!

Пън догониш ли по пътя,

гледай него да разцепиш!

Докато стоиш на пътя,

гледай всичко да помиташ!

Хайде, тръгвай да те няма,

карай да си по-далече,

в чуждо утро да осъмнеш,

чуждо слънце да догониш,

чужда птица да ти пее,

а и чужда кукувица!

Хайде, лошото да мине,

мръсното да се избистря,

тръгвай, докато е рано,

докато не те потърсят!

Бягай, че недоизбягал,

недоотлетял оттука,

с орлов нокът ще те срещна,

с кървав зъб ще те настигна,

с клюн на ястреб ще се впия,

кървави меса да късам!

Там ще видя где ще бягаш,

как ще се спасиш от мене,

накъде с глава ще свърнеш,

накъде с очи ще гледаш!

Лемпо, дявола, пропъдих,

верицата му разгоних,

с Божията чудна милост,

с Божията чудна помощ!

Ти ли, куче, ще останеш,

ти ли, песе, ще ме хапеш,

ти ли, кльощаво мъниче

и копойче без стопанин?

Хайде, докато е време,

крушите да си обираш!“

Мъдрият стар Вайнемойнен

проговорил, отговорил:

„Хубаво ми е и тука,

мога да си поостана,

нещичко да си опържа,

черно дробче да си хапна,

бъбрече в тиган да сложа

и сланинка да нарежа.

Че и печката си мога

по-навътре да преместя:

под сърцето да те паря,

под джигера да те боцкам,

мило-драго да забравиш,

докато съм още тука!

Мислиш ли, за мен да мислиш,

страдаш ли, от мен да страдаш,

докато не ми изкажеш

чудотворните си думи!

Дума скрита не остава,

скрит глагол не се забравя,

нищо, че мълчи земята,

че си трае чародеят!“

* * *

Чул го Випунен, певецът,

великанът, чародеят,

който всички думи знае,

чудотворните глаголи,

че бохчата си развързал,

ракла песенна разтворил,

песенно кълбо търкулнал,

хванал нишката за края.

Почнал с песен, с най-добрата,

най-насъщното изказал,

дето го малцина помнят,

дето го малцина знаят,

в тези времена оскъдни,

гибелни и непригодни.

Почнал с първите глаголи

За извечното начало,

за редичката в нещата,

За делата на Твореца.

Пял за въздух, взет от въздух,

за вода, от въздух взета,

за земята след водата,

за тревата след земята.

Пял за месеца събуден,

за припламналото слънце,

за небето над земята,

озвездено от звездите.

Випунен, певецът чуден,

дълго пял и пял прекрасно

песни, дето се не виждат,

песни, дето се не чуват,

песни, дето се не срещат,

страшни, чудотворни песни.

В гърло бликали словата,

втурвали се към езика,

че да скокнат през зъбите,

между устните — да литнат.

Дълго пял, до късни нощи,

а от нощ — до ранно утро,

с ясен месец разговарял,

светло слънце уговарял.

Стихнали вълни високи,

укротило се морето,

секнал водопадът в Рутя,

не помръднала Вуокса,

дъх загубили реките,

а река Йордан замряла.

Доблестният Вайнемойнен

всичко чул, че да запомни

древните и мъдри думи,

чудотворните глаголи.

Чак тогава взел, че тръгнал

от корема великански,

минал през вълшебно гърло

и през чудотворни устни.

Вайнемойнен се провикнал

„Чуй ме, Антеро, Випунен!

Я поотвори устата,

я поразтвори зъбите,

че спокойно да изляза

и да си отида вкъщи!“

А пък Випунен му казал,

с тези думи отговорил:

„Ядох аз, каквото ядох,

гълтах аз, каквото гълтах,

но такова чудно нещо

никога не съм поглъщал!

Сбогом, драги Вайнемойнен,

тръгвай, своето получил!“

Випунен уста отворил,

че и зъбите разтворил

от широко — по-широко,

от високо — по-високо.

Доблестният Вайнемойнен

тъй вървял и тъй отминал

от корема великански

до вълшебното му гърло,

та през устни чудотворни

на полянката да скочи

като катеричка малка,

пъргавичка и игрива.

Тъй отминал и нататък,

към ковачницата кривнал,

Илмаринен го попитал:

„Е, намери ли ги двете,

трите твои нужни думи,

лодката си да довършиш,

нос да вдигне над вълните,

да заплава по водите“’

Мъдрият стар Вайнемойнен

помълчал и отговорил:

„Сто са чудните глаголи,

чародейните — хиляда,

от земята ги извадих,

от дълбоко ги изнесох.“

Сетне лодката си стегнал,

стигнал своето си място,

почнатото да доправи,

реченото да довърши,

нос да вдигне над вълните,

да заплава по водите

лодка, никъде нечута,

а и още — невидяна.

Осемнадесета руна

Мъдрият стар Вайнемойнен

чудил се, решил накрая:

ще отиде, че да вземе

бялото момиче с плитки,

в Похьола ще я намери,

в Сариола ще я вземе,

нея — похьолската щерка,

северната годеница.

Лъснал лодката в червено,

в синьо бордове намазал,

златно — сложил на носа й,

сребърно — по двата края.

Тръгнал той в чудесно утро,

в ден недоизгрял потеглил

с лодка, пусната да пори,

да се носи по вълните,

изкована с яки талпи,

стегната с дъски корави.

Върху здравата й мачта

опнати платна плющели,

имало сред тях червени,

както имало и сини.

И се носил той, заплавал

върху новата си лодка,

в сините води безкрайни,

в равнините на морето.

Там прошепнал тези думи,

с тези думи проговорил:

„В лодката ми слез, Всевишний,

в платноходката ми, Боже,

че да ми донаждаш сили,

че да ми довръзваш смелост

през водите ветровити,

през вълните закипели!

Тласкай, ветре, мойта лодка,

бутай мойта платноходка,

да не блъскам аз с веслата,

да не тегля аз греблата

над водите ветровити,

над вълните закипели!“

* * *

Аники, девойка мила,

щерка на добрия сумрак,

в ранно утро подранила

слънцето да изпревари,

че да изпере прането,

ризките си да изплакне

върху лунната пътека,

върху слънчевата диря

до скалата сред мъглите

в изгрева недозапален.

Почнало да се оглежда

ранобудното момиче,

гледало към бреговете,

гледало и към морето:

горе слънцето блестяло,

долу святкали вълните.

Като гледало на изток,

то под слънцето видяло

в Суомела там, където

влива се реката Вайне,

черно нещичко черняло,

синьо нещичко синяло.

Пооглеждала го дълго,

че започнала да пита:

„Що за черно се чернее,

що за синьо се синее?

Ако ще е гъше ято,

рой от патици в небето,

нека литне по-високо,

нека стигне висините!

Ако ще е риф подводен,

синя канара за сьомги,

нека хлътне по-дълбоко,

нека стигне дълбините!

Ако ще е ствол отскубнат,

дънер, някъде отнесен,

нека трепка под водите,

че да святка над вълните!“

А пък лодката летяла,

трепкали платната пъстри,

святкали между мъглите

в изгрева недозапален.

Аники, девойка мила,

лодката щом довидяла,

щом платната й съзряла,

казала ей тези думи:

„Таткова ако си лодка,

батковата платноходка,

влез в любимия си залив,

спри в пристанището свое,

с нос към родната си стряха,

с гръб към чуждите морета!

Но ако си чужда лодка,

неизвестна платноходка,

с гръб към пристана прииждай,

с нос към чуждите морета!“

Не било то чужда лодка,

както не била и своя:

Вайнемойнен бил доплавал,

котва в заливчето хвърлил.

Както стигнал, заговорил,

хубав разговор подхванал,

първо — с дума, сетне — с друга,

че да стигне и до трета.

Аники, девойка мила,

щерка на добрия сумрак,

почнала да го разпитва:

„Що те води, Вайнемойнен,

верен сине на морето,

тук, по бреговете наши?“

Вайнемойнен отговорил

на чудесното момиче:

„Тръгнал съм на лов за сьомга

там, където се развъжда,

сред камъша в Туонела,

сред тръстиките високи.“

Аники, девойка мила,

бързала да отговори:

„Както лъжеш, тъй и мажеш:

Знам кога хайвер се хвърля!

Често ходеше баща ми,

с лодка плаваше старикът

сьомга да лови в камъша,

сред високите тръстики:

мрежи в лодката лежаха,

тънки сребърни серкмета,

виеха се там въжета,

пръчки, колчета стърчаха,

имаше и стръв различна

за примамки, за капани.

Накъде си, Вайнемойнен,

увантолецо, потеглил?“

Вайнемойнен отговорил:

„Тръгнал съм на лов за гъски

там, където се развъждат,

човките им да догоня,

че за клюна да ги хвана

покрай залива саксонски.“

Аники, девойка мила,

бързала да отговори:

„Както лъжеш, тъй и мажеш:

знам кога се гонят гъски!

Често ходеше баща ми,

с лодка плаваше старикът

диви патици да търси

там, където се развъждат,

човките им да догони,

че за клюна да ги хване.

Но стоеше с лък през рамо

и с колчан стрели на кръста,

беше този лък нашарен

с кучета по двата края.

Закъде си, Вайнемойнен,

увантолецо, потеглил?“

Вайнемойнен отговорил:

„Ехо може да ме води,

спомен от жестоки битки,

дето мъж с мъжа се срещат,

кръв до чужда кръв се лее,

кръв до глезени се гази.“

Аники, девойка мила,

бързала да отговори:

„Както лъжеш, тъй и мажеш:

Зная как на бой се тръгва!

Влизаше така баща ми

в своите жестоки битки,

дето мъж с мъжа се срещат,

кръв до глезени се гази.

Сто мъже с весла гребяха,

хиляди зад тях стояха,

че и лъкове свистяха,

че и мечове блестяха,

че и копия стърчаха,

че и саби се въртяха.

Закъде си, Вайнемойнен,

увантолецо, потеглил?“

Вайнемойнен отговорил

на чудесното момиче:

„Първо се качи при мене

в лодката ми, хубавице,

сетне всичко ще ти кажа,

нищо няма да излъжа!“

Аники, девойка мила,

бързала да отговори:

„Вятър в лодката ще седне,

буря там ще се намести,

докато я преобърне,

зян додето я направи,

затова, че много лъжеш,

затова, че много мажеш!

Закъде си, Вайнемойнен,

увантолецо, потеглил?“

Вайнемойнен отговорил

на чудесното момиче:

„Е, добре, ще си призная,

в нещичко те поизлъгах,

тръгнах аз да си намеря,

за съпруга да си взема

похьолско момиче младо,

сариолска годеница.

Бързам в краища опасни,

дето се мъже погубват.“

Аники, девойка мила,

щерка на добрия сумрак,

както истината чула,

истината без лъжата,

спряла да пере прането,

ризките си да изплаква

върху лунната пътека,

върху слънчевата диря,

вдигнала с ръце полите,

вдигнала ги по-височко,

па се втурнала към къщи,

дъх загубила да бяга,

че да стигне Илмаринен,

своя роден брат, ковача.

Чукал, блъскал Илмаринен

с чукове по наковалня,

да скове желязна пейка,

та с бакър да я нагизди,

сам потънал в черни сажди

от главата до петите.

Аники, девойка мила,

бързала да проговори:

„Илмаринен, мили братко,

ти си най-добрият майстор!

Искам обеци, но с лодка,

пръстени за два-три пръста,

пет-шест хубави верижки

и чудесна огърлица,

че да ти разкажа всичко,

истината да научиш!“

Илмаринен отговорил:

„Ако за добро си тука,

обеци ще имаш с лодка,

пръстени за два-три пръста,

пет-шест хубави верижки

и чудесна огърлица.

Ако е за нещо лошо,

накитите ще накълцам,

в огъня ще ги захвърля,

нищичко да не остане.“

Аники, девойка мила,

бързала да проговори:

„Илмаринен, мили братко,

ти ли искаше да вземеш

хубавата похьоланка,

северната годеница?

Ти ли чукаше без отдих,

блъскаше по наковалня

цяло лято за подкови,

цяла зима за обкови,

сутрин, вечер за шейната,

че да идеш да си вземеш

хубавата похьоланка,

северната годеница?

Дваж по-лесно ще постигне,

триж по-лесно — кандърдиса

тръгналият да догони

тази, дето е обичал,

да я отвлече накрая,

сватовете без да търси!

Ей го, Вайнемойнен плава,

носи се върху вълните,

сините платна се веят

върху лодката червена,

гони Похьола далечна,

Сариола зад мъглите.“

* * *

Натъжил се Илмаринен,

потъмнял мъжът железен,

чук изпуснал от ръцете,

черните клещи — оставил.

Проговорил Илмаринен:

„Аники, сестричке моя!

Обеци ще имаш с лодка,

пръстени за два-три пръста,

пет-шест хубави верижки

и чудесна огърлица,

само разпали, насвяткай

банята с чудесна пара,

сухички дърва наслагай,

натроши им ситни съчки!

И луга ще ми потрябва,

та с водата пепелява

хубаво да се изкъпя,

саждите си да отмия,

трупани през цяло лято,

трупани през цяла зима“

Аники, девойка мила,

вярна, хубава сестричка,

клони скършени събрала,

бързо банята нагряла,

едър камък нажежила,

объл камък от реката,

лиснала вода над него,

вдигнала се гъста пара.

Клонки от бреза донесла,

сбити в дъхава метличка,

в парата да се разпарват,

дъхаво да се раздъхват.

Взела и луга накрая,

та с водата пепелява

Илмаринен да се къпе,

саждите си да отмие,

трупани през цяло лято,

трупани през цяла зима.

А ковачът Илмаринен,

първият ковач, направил

обеци с чудесна лодка,

пръстени за два-три пръста,

пет-шест хубави верижки

и чудесна огърлица,

а към всичкото добавил

и косичник за косите.

„Банята е пълна с пара,

сауната е готова,

брезова метла попарих,

дъхаво да те очаква.

Мий се, колкото си искаш,

плискай се с вода на воля,

чист да станеш като лена

и като снега навънка!“

Баш ковачът Илмаринен

бързо в сауната влезнал,

там се къпал до насита,

плискал се с вода на воля,

с брезова метла се тупкал,

хубаво да се изтупка,

чист да стане като лена

и като снега навънка.

Най-накрая той излязъл,

просто — да не го познаеш,

с румените бели бузи,

с руменото бяло тяло.

Илмаринен проговорил:

„Аники, сестрице моя!

Дай ми по-красиви дрехи,

извади ми бяла риза,

че да ида както трябва,

както се на сватба ходи!“

Аники, девойка мила,

вярна, хубава сестричка,

дрехи по-красиви дала,

дала му и бяла риза,

че да иде както трябва,

както се на сватба ходи,

само с най-добрите дрехи,

с най-добрите панталони.

Дала му чорапи меки,

плетени от родна майка,

че да стигнат коленете

и прасците да обвият.

Дълги дала му обувки,

не обувки, а ботуши,

че да могат да покрият

майчините му чорапи.

Дала му и горна дреха

с цвят от черен дроб по-черен,

че да може да покрие

ленената бяла риза.

Дала му и връхна дреха

с топла кожена подплата,

че добре да се прикъта,

хубаво да се обвие.

Сетне и кожух му дала,

шуба с копчета, с петлици,

че над всички връхни дрехи

с него да се понаметне,

върху него да пристегне

тъничкия светъл пояс,

изтъкан от чисто злато

върху сребърна основа.

Ръкавици тя му дала,

ситно плетени до края,

както носят ги лапландци,

както ги лапландци правят.

А за русите му къдри

внесла и калпак накрая,

онзи, с който се е женил

дядото, след туй — баща му.

Че се вдигнал Илмаринен,

чистичък и издокаран,

в нови дрехи преоблечен,

новия слуга подгонил:

„Впрягай кончето в шейната,

в писана шейна го впрягай,

в пуста Похьола да ида,

в мрачна Сариола хладна!“

А слугата отговорил:

„Шест са кончетата наши,

шест над яслата се гушат,

кой ще наредиш да впрегна?

Илмаринен отговорил:

«Най-доброто сред добрите,

него ти впрегни в шейната,

завържи го под хомота,

да му звънкат кукувички,

весели звънчета, птички,

дето и в ярем загнездват

и от игото пропяват,

та момичетата с радост

да ги срещат и прославят!

Меча кожа донеси ми,

на седлото да я сложа,

кожа от тюлен хвърли ми,

коленете да покрия!»

Верният слуга се втурнал,

хубаво да послугува,

впрегнал кончето в шейната,

най-доброто сред добрите,

под хомота го завързал,

да му звънкат кукувички,

весели звънчета, птички,

дето и в ярем загнездват

и от игото пропяват,

че донесъл меча кожа

на седлото да я сложи,

кожа от тюлен подхвърлил

колене да се покрият.

И ковачът Илмаринен,

първият ковач потеглил,

вдигнал две очи към Уко.

Нему почнал да се моли:

«Изпрати ми сняг небесен,

по земята го натрупай,

че да ми върви шейната,

да се плъзга върху него!»

Пратил Уко сняг небесен,

по земята го натрупал,

че да му върви шейната,

да се плъзга върху него.

От шейната Илмаринен,

от желязното плъзгало,

промълвил ей тези думи,

с тези думи проговорил:

«Щастие, хвани юздата,

Боже, насочи ме в пътя!

Щастие, юзда не късай,

Боже, поглед не отвръщай!»

Илмаринен взел камшика,

нависоко го размятал,

както изплющял камшикът,

тъй и той след него казал:

«Бягай, конче белочело,

пред шейната белобреза!»

Хукнал конят път да гони

все по дюните крайбрежни,

все по медните ливади

и по медните горички,

че през сипеи — нагоре,

през жестоки къмънаци,

с морска пяна по копита,

с песъчинки под очите.

Ден препускал, сетне — втори,

трети ден така препускал,

а на третия, накрая,

в път догонил Вайнемойнен,

изравнил се вече с него

и така му проговорил:

«Хайде да се споговорим,

да се разберем отрано,

всеки сам ще се сватосва,

всеки сам ще се оправя,

но насила няма никой

с милата да се сближава!»

Вайнемойнен отговорил:

«Тъй да бъде, както казваш:

всеки сам ще се сватосва,

всеки сам ще се оправя,

но насила няма никой

с милата да се сближава!

Тя да мисли, да избира,

ние — няма да се сърдим!»

* * *

Продължили те нататък,

всеки под звездата своя:

лодката — върху водите,

а върху снега — шейната.

Минало известно време,

време колкото е нужно,

куче лавнало на двора,

та залаяло отново

в пуста Похьола мъглива,

в мрачна Сариола хладна.

Лавналото заскимтяло,

биещото заръмжало,

клекнало върху тревата

и опашка завъртяло.

Похьолският старец рекъл:

«Дъще, я излез да видиш

кучето защо залая

и защо след туй замлъкна!»

Викнала му дъщерята:

«Имам работа за двама,

и добитък да нахраня,

и да измета обора,

трябва и брашно да смеля,

и добре да го пресея,

а чукалото е тежко,

че и ситото е рядко.»

Лавнало отново куче

и отново заръмжало.

Похьолският старец рекъл:

«Бабо, я излез да видиш

кучето защо залая

и защо след туй замлъкна!»

Старата стопанка рекла:

«Имам работа за двама,

и да сготвя, че да хапнем,

и съдини да измия,

трябва още да замеся,

фурничката да разпаля,

а нощвичките са тежки,

че и съчките са малко.»

Похьолският старец рекъл:

«Има ли жена да смогне

и момиче — да сколаса:

или нещо си доспиват,

или нещо се мотаят,

я излез да видиш, сине!»

Но отвърнало момчето:

«Имам работа за двама,

и секира да наточа,

и дървата да нацепя,

трябва съчки да начупя

и подпалки да приготвя,

а пък пънчето е тежко,

че и силица не стига.»

Лавнало отново куче

и отново заскимтяло.

Лавналото заскимтяло,

виещото заръмжало,

клекналото сред тревата

пак опашка завъртяло.

Похьолският старец рекъл:

«Всуе кучето не лае,

не ръмжи то без причина,

не скимти, когато лае.»

И излезнал сам да види,

двора прекосил до края,

през полянката преминал,

понавлезнал и в нивята.

Там намерил свойто куче,

то главата си въртяло

ту към залива в морето,

ту към хълма под небето.

Гледал, колкото погледал,

но разбрал, каквото трябва

кучето кого подлайва,

пред кого върти опашка.

Алени платна плющели

все към бисерния залив.

Шарена шейна свистяла

все към хълма медоносен.

Похьолският стар стопанин

бързо се завърнал вкъщи,

недовлязъл в одаята,

казал, всичко да разкаже:

«Гости идат отдалече,

чужди хора приближават:

лодка алена се носи

все към бисерния залив,

шарена шейна се плъзга

все по хълма медоносен.»

Похьолската господарка

проговорила тогава:

«Кой ги знай — кои са, що са!

Щерко моя, мила дъще,

трябва клонче от офика

в огъня да се подхвърли:

ако кръв червена бликне,

кървава война ни чака;

ако бели капки светнат,

мир и благодат ще има.»

Похьолската хубавица,

северната годеница,

взела клонче от офика

в огъня да го подхвърли:

кръв не бликнала червена,

светла капка не блестяла,

мед по клончето потекъл,

мед покапал по листата.

Суовако промълвила

от оскъдната постеля:

Мед по клонче потече ли,

мед покапе ли по листи,

чакай, дъще, годежари,

ще посрещаш годеника!“

Похьолската господарка

бързо взела дъщеря си,

тръгнали сами да видят,

двора двете прекосили

и полянката пресекли,

че навлезли сред нивята.

Там видели да пристига,

в заливчето да навлиза

алена чудесна лодка,

чудно синя платноходка.

Върху здравата й мачта

шарени платна плющели,

хубав мъж стоял на руля,

силен мъж весла размятал.

Там видели да пристига,

все по хълма да възлиза,

брезова шейна чудесна,

чудно шарена шейничка,

звънкали й кукувички,

весели звънчета, птички,

дето и в ярем загнездват,

и от игото пропяват.

Хубав мъж седял в шейната,

силен мъж камшик развявал.

Похьолската господарка

проговорила тогава:

„Тебе са дошли да търсят,

тебе са дошли да искат,

ти ще трябва да отсъдиш,

ти ще трябва да решаваш!

Този, който иде с лодка,

с алената платноходка

под платната пъстри, сини —

Вайнемойнен се нарича,

сто богатства той ти носи

в преизпълнената лодка.

Този, който иде с конче,

с белобрезова шейница,

бисерен камшик размятал —

Илмаринен се нарича,

с празни две ръце той иде,

всичко да ти обещае.

Вкъщи като ги посрещнем,

появи се с медовина,

чашата вземи, подай я,

че да я получи този,

който искаш да те вземе.

Дай я ти на Вайнемойнен,

сто богатства да получиш

от препълнената лодка!“

* * *

Похьолската хубавица

бързала да отговори:

„Майко, дето ме износи,

майко, дето ме отгледа!

Дръж си своите богатства,

аз съкровища не искам,

искам мъж, богат на хубост,

искам мъж, богат на сила!

Колкото и да ме пазиш,

колкото и да ме мислиш,

Илмаринен ще си взема,

ще си избера ковача,

Сампо той ще ми направи,

шарената воденица!“

Майката тогава рекла:

„Глупава си като агне!

Илмаринен ако вземеш,

черни ще переш пранета,

черно тяло ще изтриваш,

черни сажди ще отмиваш!“

Похьолската хубавица

казала, че да се чуе:

„Вайнемойнен ли да взема,

старчето ли да наглеждам,

че да си умра от скука,

да се вкисна от живота?“

Но не щеш ли, Вайнемойнен

стигнал до целта по-рано.

Лодката си той оставил,

платноходката завързал

върху колеца железен

там, на дървения пристан,

че забързал, пръв да стигне,

пръв на прага да застане,

пръв през двора да премине,

пръв да каже от вратата

туй, което си е мислил,

туй, което го вълнува:

„Похьолско дете, не щеш ли

с мен живота си да свържеш,

с мен да ти преминат дните,

с мен до края да си бъдеш?“

Похьолската хубавица

пърхала, че да попита:

„Я признай си, Вайнемойнен,

сам ли лодката направи

с тези счупени вретена,

с тези макари разбити?“

Мъдрият стар Вайнемойнен

ей така й отговорил:

„Аз направих чудна лодка,

яка, здрава платноходка,

че да издържи на вятър

и да устои на бури,

над вълните да се носи,

по водите да подскача,

както се цветче разтваря,

както се мехур повдига,

както пяната се лее

върху кипналия гребен.“

Похьолската хубавица

пак побързала да каже:

„Мъж не искам от морето,

нека си дружи с вълните,

нека бурята го блъска,

нека плава с ветровете!

Няма с теб да се обвързвам

като годеница бяла,

като спътница в живота!

Няма пиленце да стана,

за спане да ти постилам

и възглаве да подлагам!“

Деветнадесета руна

Ред дошъл и за ковача,

та пристигнал Илмаринен,

пъргаво прекрачил прага,

леко влязъл в одаята.

Седнал, още недоседнал,

медовина му поднесли,

меден сок в голяма чаша,

но ковачът я отблъснал:

„Докато съм здрав и читав,

докато съм още тука,

устни няма да наквася,

глътка няма да отпия,

щом сама не ме покани

чаканата хубавица!“

Похьолската господарка

знаела какво да каже:

„Чаканата, тя е скъпа,

тя е най-добра от всички,

с крак в едната си обувка,

втората сега ще сложи,

с теб да тръгне под венчило,

с теб живота си да свърже,

змийска нива щом обърнеш,

змийска угар щом засееш,

без да се препънеш в камък,

без да се в скала заклещиш.

Хийси там е разоравал,

Хемпо гъсто е засявал

с огненото свое рало,

с палешника си железен.

Моят син бе там, отмина,

изорал наполовина.“

Станал, скочил Илмаринен,

влезнал в стаята моминска,

че да каже, както казал:

„Щерко на нощта, на мрака!

Спомняш ли си, беше време,

Сампо изковах за тебе,

шарената воденица.

Спомняш ли си как се врече

пред Всевишния, пред Уко,

как пред Него клетва даде

с мен да тръгнеш под венчило,

с мен живота си да свържеш,

мое пиленце да станеш,

мое патенце любимо?

Майка ти сега се дърпа,

гледа как да ме отпрати

змийска нива да обръщам,

змийска угар да засявам.“

Северната годеница

казала, че да подскаже:

„Чуй, ковачо Илмаринен,

пръв сред първите ковачи!

Изкови желязно рало

с огнен палешник челичен:

ще обърнеш змийска нива,

ще засееш змийска угар!“

Че побързал Илмаринен,

в огъня си жар разжарил,

изковал желязно рало

с огнен палешник челичен

и цървули от желязо,

и навуща от стомана.

Сложил твърдите навуща,

влезнал в тежките цървули,

стегнал ризата желязна

със стоманения пояс,

че нахлузил и железни

петопръсти ръкавици.

Впрегнал кончето желязно,

тръгнал с кончето челично

змийска нива да обръща,

змийска угар да засява.

Виели се там змиите,

съскали езици двойни.

На една змия той казал:

„Змийо, твар си ти последна!

Кои ти шийката повдигна,

кой главата ти изправи,

кой устата ти отвори,

че да съскаш отвисоко?

Я се махай, гад, от пътя,

връщай се при буренака,

плъзгай се по камънака,

в черна дупка се напъхай!

Ако пропълзиш до нива,

Уко сам ще те затрие,

ще те смаже с дъжд железен,

с град челичен ще те стъпче!“

Влезнал в змийското котило,

разорал той камънака,

с плужника змии посичал,

с палешника — пепелянки,

че се върнал, за да каже:

„Всичко свърших както трябва,

изорах и змийска нива,

сях, посях и змийска угар.

Дай ми, бабо, дъщеря си

за съпруга, за невеста!“

Похьолската господарка

казала, че да се чуе:

„Ще ти дам аз дъщеря си

за съпруга, за невеста,

ако стигнеш, ако хванеш

и ми доведеш накрая

единака туонелски,

маналския вълк опасен.

Ходиха на лов мнозина,

но не се завърна никой!“

Станал, скочил Илмаринен,

влезнал в стаята моминска,

че да каже, както казал:

„Карат ме сега да хвана

единака туонелски,

маналския вълк опасен.

Ходили на лов мнозина,

но не се завърнал никой.“

Северната годеница

казала, да му подскаже:

„Чуй, ковачо Илмаринен,

пръв сред първите ковачи!

Изкови синджир железен,

огнена юзда челична

върху камък над водите,

придошли от три потока,

и ще хванеш единака,

ще го доведеш вълчето.“

Че побързал Илмаринен,

в огъня си жар разжарил

върху камък над водите,

придошли от три потока.

Изковал синджир железен,

огнена юзда челична.

Сетне дивото подгонил,

както стъпвал, тъй и шепнел:

„Терхенетар, сей, пресявай,

щерко на мъгли, мъглата!

Гъстичка я понатрупвай

върху ловните пътеки,

дивеча си да догоня,

улова си да добия!“

Бързо хванал единака,

леко му навил синджира,

здраво стегнал му юздата

да го води през мъглата,

да го доведе, да каже:

„Дай ми, бабо, дъщеря си!

Единакът туонелски,

маналският вълк е тука.“

Похьолската господарка

казала, че да се знае:

„Пиленцето ще е твое,

патенцето си ще вземеш,

стига да ми хванеш щука,

малко по-голяма риба,

в туонелските подмоли,

в маналските водни ями,

но — без въдица, без кука,

без рибарска ситна мрежа.

Ходиха на лов мнозина,

но не се завърна никой!“

Станал, скочил Илмаринен,

влезнал в стаята моминска,

че да каже, както казал:

„Гледат пак да ме отпратят!

Дават ми сега поръка

дваж по-трудна, триж по-тежка

щука трябвало да хвана,

малко по-голяма риба,

в туонелските подмоли,

в маналските водни ями,

но — без въдица, без кука,

без рибарска ситна мрежа.“

Северната годеница

казала, да му подскаже:

„Чуй, ковачо Илмаринен,

пръв сред първите ковачи!

Изкови сокол железен,

огнен керкенез челичен,

той ще хване твойта щука,

твойта по-голяма риба,

в туонелските подмоли,

в маналските водни ями.“

Че побързал Илмаринен,

в огъня си жар разжарил,

изковал сокол железен,

огнен керкенез челичен,

с дълги нокти от желязо,

с дълго клюнче от стомана,

с две крила, въздушни лодки,

окрилил той свойта птица,

че се метнал на гърба й,

яхнал я върху гръбнака.

Както седнал, тъй и казал

на запърхалата птица:

„Жив да си, соколе, литвай!

Долети, където трябва,

в туонелските подмоли,

в маналските водни ями,

че да хванеш едра щука,

малко по-голяма риба!“

Леко полетял соколът,

бързала добрата птица,

че да хване едра щука,

малко по-голяма риба,

в туонелските подмоли,

в маналските водни ями.

Пляскал той с крило вълните,

с друго — облаци посичал,

с нокти ровил дълбините,

с клюн разпорвал висините.

Стигнал, долетял соколът.

Илмаринен се огледал,

попогледнал, че да види

търсеното сред водите.

Но не щеш ли: водно чудо!

Пръкнало се от водата,

вкопчило се в Илмаринен.

Клюн обърнал и соколът,

с човка злото чудо хванал

и вратлето му прекършил.

Но не щеш ли: водно куче!

Пръкнало се от водата,

вкопчило се в Илмаринен.

Водно куче, едра щука,

малко по-голяма риба:

зъбче, колкото секира,

колкото весло — устенца,

две до три весла — хриленца,

пет до шест весла — опашка,

цялата — до седем лодки.

Но и малкото соколче,

огненото керкенезче,

не било чак толкоз малко,

не оставало по-долу:

клюнче, колкото секира,

колкото весло — устенца,

две до три весла — ноктенца,

пет до шест весла — опашка,

цялото — до седем лодки.

Снажна птица връхлетяла

върху рибата голяма,

водно куче, едра щука.

Нокти в рибата се впили,

тлъсти тлъстини пробили,

в тлъстините се стопили,

в рибешката мазна тиня.

Че се вдигнал пак соколът,

извисил се пак на воля,

с нокти, колкото извадил

изпод тлъстата си плячка.

Вдигнал се, че да ги впие

в едрата си долу плячка.

Впил едните както могъл,

в щучия корем отпуснат,

в хълбока на злото куче.

А пък с другите се вкопчил

в твърдата скала насрещна,

в планината от желязо.

Хваща ли се твърдо с твърдо,

стиска ли се нокът с нокът!

Щуката се поизбила,

стрелнала се под водата,

с тежки рани по корема,

с бели рани по гръбнака,

рани от желязна схватка,

от челичена захапка.

Че се вдигнал пак соколът,

извисил се пак на воля,

с нокти, колкото извадил

изпод тлъстата си плячка.

Вдигнал се, че да ги впие

едрата си долу плячка,

тлъстичкото да повдигне,

люспестото да издигне

от подгизналата тиня

до просторите прозрачни.

Шеметно забил надолу,

като гръм летял соколът,

ако в щуката се вкопчил,

та извадил водно куче

изпод Туонела тъмна,

изпод Манала отвъдна.

Уж море, а само люспи

плавали върху вълните.

Уж небе, а перушина

плавала по висините.

С риба в ноктите железни,

водно куче, едра щука,

дъб соколът си намерил,

кацнал върху дъб разлистен.

Както кацнал, тъй разпорил

щуката на две полвинки,

с ноктите си я изкормил,

с клюн главата й откъснал.

Илмаринен се разсърдил:

„Лош слуга си ти, соколе,

лош другар си, керкенезе,

цяла щуката аз исках,

не — на две да я разпорваш,

не — на две да я разделяш,

с ноктите да я изкормваш,

с клюн главата да откъсваш!“

Понацупил се соколът,

с гняв отлитнал керкенезът,

плеснал той с крило вълната,

с друго — облака посякъл,

че да светне, че да гръмне,

град небесен да изсипе,

лък с дъгата да си свие,

рог на месеца да скърши.

Щучата глава отнесъл,

кучата глава поднесъл

в дар на идната си тъща,

Илмаринен проговорил:

„Ей ти стол, че да поседнеш,

да седиш, да се люлееш!“

Сетне думата отворил,

думите си да издума:

„Изорах ли змийска нива,

сях, засях ли змийска угар?

Хванах ли ти единака,

вълк доведох ли дотука?

Улових ли едра щука,

малко по-голяма риба,

в туонелските подмоли,

в маналските водни ями?

Дай ми, бабо, дъщеря си

за съпруга, за невеста!“

Господарката му рекла:

„Сбъркал си, като разпори

щуката на две полвинки,

като я надлъж разсече,

като я докрай изкорми,

като й отне главата.“

Но побързал Илмаринен

на старицата да каже:

„Работа без грешка — няма,

улов без щета — не бива!

Кой от Туонела тъмна,

кой от Манала отвъдна

нещичко е придобивал?

Дай ми, бабо, дъщеря си!“

* * *

Похьолската господарка

проговорила полека:

„Щерката ми е готова,

нагласена, пременена!

Пиленцето си ще вземеш,

патенцето ще е твое,

най-доброто ще отнемеш

от дома ми, Илмаринен,

че съпруга да си имаш,

мила, хубава невеста.“

Някакво момче от пода

вдигнало глава, запяло:

„Долетя далечна птица,

закръжи върху дома ни.

Нито е орел от изток,

нито е от запад — ястреб.

Пляска си с крило вълните,

с друго — облаци посича,

с нокти рови дълбините,

с клюн разпорва висините.

Гледа птицата да види,

по-отблизко да разгледа

покрива докрай железен:

«Мъжка ще е тази крепост!

Който тука с клюн почука,

няма никога да влезе.»

Гледа птицата да види,

по-отблизко да разгледа

покрива докрай бакърен:

«Женска ще е тази крепост!

Който тука с клюн почука,

малко трудничко ще влезе.»

Гледа птицата да види,

по-отблизко да разгледа

покрива докрай конопен:

«Момина е тази крепост!

Който тука с клюн почука,

твърде лесничко ще влезе.»

Че и каца на коминче,

че и ляга на матраче,

капандурче да открехне

и прозорче да отвори,

с две пера отвън стената,

с трето — вътре в одаята.

Вглежда се соколът — хубост,

гледа керкенезът — прелест,

от момиче — по момиче,

от девойка — по девойка,

тежка, плитката се вее,

цвете в плитката й грее.

Че се впил докрай соколът,

че се вкопчил керкенезът

в пиленцето ни чудесно,

в патенцето ни прекрасно,

най-доброто сред добрите

и сред милите — най-мило.

Грабна ни го той, соколът,

керкенезът го отнесе,

впит в снагата му невинна,

вкопчен в крехкото му тяло

с острия си клюн соколов,

с яки керкенезки нокти.“

Похьолската господарка

бързала, че да попита:

„Откъде узна, юначе,

кой ти, миличък, подсказа,

че мома е замомила

в бащината си къщурка?

Сребърно ли тя проблесна,

или златно се разпали,

че да светне като слънце,

блесне като месечинка?“

Някакво момче от пода,

вдигнало глава, запяло:

„Мене чуй, че да ти кажа

как избраникът намира

пътя си до видна къща,

до желана хубавица:

чул е нещо за баща й,

за голямата му лодка,

чул за майка й по-сетне,

за голямата й пита,

най-накрая чул, че вкъщи

женят мало и голямо.

И ухо да не подаваш,

пак от всички ще научиш

где расте мома голяма,

где мома е замомила.

Смелият не чака дума,

дръзкият — добра покана,

сам се вмъква до хамбара,

сам наднича, че да види

где коя е подранила,

где чие коминче пуши,

тъй до къщата е стигнал,

тъй е стигнал до момата,

тъй е гледал, че да види

как сама зърното смила

с камък — глас на кукувица,

с чутурото — глас на гъска,

че със сито — звън от бисер,

шепот от щурци в тревата.

Сетне пак оттам е минал,

уж случайно, уж нарочно,

сред тревите да я зърне,

да я види сред цветята

как ги с менците полива,

как ги плиска по стъблата.

Че и трети път е минал,

уж случайно, уж нарочно,

че да чуе как тъче тя,

как кросното равно бие,

как совалката се плъзга

като бяла невестулка,

как бърдото й почуква,

сякаш е кълвач в гората,

вътъкът й как подскача

като катеричка жива.“

Похьолската господарка

креснала на дъщеря си:

„Чу ли, чу ли, дъще мила!

Казвах ли ти да не скиташ,

да не ходиш по горите,

да не лягаш по тревите,

погледа да не повдигаш,

рамената да не пъчиш,

ниско да не се навеждаш,

тънко кръстче да не чупиш!

Цяло лято ти говорих,

ама няма кой да слуша!

Молих ти се и напролет,

казвах ти и по сеитба:

дай прозорче да затворим,

дай капаци да залостим,

че да няма как да видят

любопитните финландци

колко си добра в шетнята,

как си пъргава на стана!“

* * *

Но момченцето от пода,

бебешорът проговорил:

„Вкъщи можеш кон да скриеш

или хубава кобилка,

но не можеш да потулиш

замомила хубавица!

Замък можеш да иззидаш

на една скала в морето,

но и там не ще укриеш

избуялата си щерка!

Замомее ли момата,

вдигне ли се хубавица,

сватовете вече бързат,

както бърза годеникът:

шлем нахлупил, кон пришпорил,

остро копие понесъл.“

* * *

Чул това и Вайнемойнен,

чул го, свел главата ниско,

та си тръгнал да си ходи

с тези думи, с тези мисли:

„Мъка връхлетя старика,

стигна ме беда голяма:

сватовете си пропуснах,

късно ми е да се женя!

Трябва да е саможивец

този, който се изказва

срещу ранната женитба,

срещу ранните дечица!“

Тъй си тръгнал Вайнемойнен,

сам усетил, че не бива

бял старик да се сватосва

с бяла хубавица млада.

Нека друг натам заплава,

нека друг весла размахва,

млад съперник нека вземе

младичката годеница!

Двадесета руна

Откъде ли да започна,

за какво ли да разкажа?

С думи трудно се описва,

с песни леко се възпява

похьолската чудна сватба,

сариолската гощавка.

Дълго време я гласили,

донагласяли, кроили

в похьолските видни къщи,

в сариолските дворове.

Трупали, каквото трябва,

а и нещичко отгоре:

сватбата да е честита,

дълга да е веселбата,

да се пие до насита,

гостите да са доволни.

* * *

Бик отгледали карелци,

угоили го в Суоми.

Нито бил, да кажеш, едър,

нито бил, да кажеш, дребен:

спрял вода да пие в Кеми,

в Хяме той въртял опашка,

бил с рога по сто аршина,

с морда — между сто и двеста.

Седмица, че да обходи

шията му невестулка;

ден и нощ, че рог да стигне

литнала от рог пчелица,

стига да е бързокрила

и да си върви по пътя.

Месец трябвало да скача

катеричка, ако иска

от опашката да стигне

по гърба му до главата.

Водили бика-бичище,

снажния телец суомски,

от карелските простори

към полята по на север.

Дърпали го сто мъжаги,

бутали го други двеста

все към похьолската сватба,

сариолската гощавка.

Крачил си бикът по пътя,

облак на гърба нарамил,

в залива като нагазил,

почнал да пасе тревата.

Търсили колач за него,

но месар не се намерил

между похьолските млади,

сариолските мъжаги,

че да сринат тази хала

за голямата гощавка.

Че пристигнал гост далечен,

Вироканас, мъж карелски,

както стигнал, проговорил:

„Чакай, бико начумерен!

Едър колец ще намеря

да те прасна по главата,

да ти натроша ребрата,

че да видим по-нататък

как с рогцата си ще плашиш,

мордата си как ще свеждаш

до тревите изтревили

в този залив сариолски!“

Тъй се втурнал Вироканас,

Палвойнен така пристъпил

бик за чудо да убие.

Но бикът глава обърнал,

стрелнал го с очите черни:

миг, и хайде да те няма,

Вироканас — в храсталака,

Палвойнен — във върбалака!

Търсили колач за бика,

но месар не се намерил

ни в Карелия красива,

ни в Суоми драгоценна,

ни в заглъхнала Русия,

че и в Швеция юначна.

От Лапландия безкрайна

до Норвегия чудесна,

та до тъмна Туонела,

та до Манала отвъдна,

търсили те, но — напразно:

нямало колач за бика.

Търсили колач за бика,

но месар не се намерил

на земята, на небето.

Той пристигнал от морето.

Мургав мъж оттам се вдигнал,

син на прилива прекрачил

сините простори морски,

ширините необятни.

Нито бил голям, да кажеш,

нито бил, да кажеш, малък:

можел да преспи под крина,

да застане и под сито.

Имал си ръка желязна,

имал си юмрук челичен,

шлем, изваден от скалата,

тежки, каменни ботуши.

Златно ножът му проблясвал

изпод ръкохватка златна.

Тъй се появил колачът,

тъй месарят се изправил,

че да тръшне бик карелски,

бик суомски на тревата.

Както гледал, тъй го тръшнал,

вдън сърцето го ударил:

клекнал бикът на колене,

че се проснал на земята.

Рязали, каквото може

от данак да се отреже:

сто чебра месо, да кажем,

наденици — сто аршина,

осем лодки — кървавица,

седем каци със сланина,

все за похьолската сватба,

сариолската гощавка.

* * *

Между похьолските къщи

имало една голяма:

девет стъпки, ако крачиш,

седем стъпки, ако мериш.

И петел да кукурига,

нямало да се разчуе,

че и куче да залае,

нямало да се усети.

Похьолската господарка

крачила из тази къща.

Тук поспряла да помисли,

там поспряла да попита:

„Пиво откъде да взема,

как да си приготвя бира

за трапезата сватбарска,

за гощавката голяма?

Пиво аз не съм варила,

че да зная как се прави.“

Мъж от зиданата печка,

грохнал старец, проговорил:

„Пивото е в ечемика,

че и хмел се там добавя,

иска то добра водица,

а и огън — по-разпален.“

Хмелът, син на веселбата,

син на Ремунен, в земята

рано бил посят, забравен;

но като змийче в браздата

той се пръкнал в Калевала,

край потоците на Осмо.

Там издънката извила

лозово стъбло зелено,

че да плъпне по дървета,

по върхари да се вие.

Колкото до ечемика,

сят от старец, той поникнал,

вдигнал се, че да налее

едри класове високи

край потоците на Осмо,

в нивите на Калевала.

Времето нали минава,

хмелът зашептял в гората,

ечемикът — сред полята,

а сред ручея — водата:

„Време е да се намерим,

да се срещнем, да се слеем,

щом е тежко сам да бъдеш,

с други трябва да пребъдеш.“

Осмотар кваса квасила,

Капо пивото варила:

стрила клас от ечемика,

шест зърна от него взела,

седем стръкчета от хмела

с осем канчета водица;

смесеното закипяло,

върху огъня завряло.

Кипналото притаила,

недокипналото скрила

в хладна пещера дълбока

на брега върху скалите,

в буре брезово да зрее,

в бъчва кленова да втасва.

Пивото било сварено,

но мълчало, не кипяло.

Гледала го тя с тревога,

мислела какво да прави:

„Нужно му е още нещо,

но не знам какво му трябва,

че да кипне, проговори,

пяната си да разлее.“

Калевата красна щерка

имала чудесни пръсти,

имала крачета бързи,

имала обувки леки,

с тях пристъпвала по пода,

с тях се втурвала да сложи

туй, което не достига

на тигана и в котлето,

борина така видяла,

че я вдигнала от пода.

Гледала, да я огледа:

„Борината всичко може,

ако я дадеш на Капо,

ако Капо я поеме

с малките си златни пръсти,

с пъргавите си ръчички!“

Борината оцеляла,

стигнала така до Капо.

С малките си златни пръсти

Капо плеснала с ръцете,

тупнала се по бедрата:

катеричка се явила.

На невинното отроче

казала добрата майка:

„Слушай, катеричке златна,

весело цветче на клона.

Хайде, миличка, да идеш

там, където те изпращам:

в твойта Метсола любима,

в твойта Тапиола родна!

Намери елха по-млада,

в клоните си — по-широка,

че орел да те не види

и сокол да те не сграбчи!

Донеси елхово семе,

бъбречета от шишарки,

пивко пиво да подквася,

буйна бира да налея!“

Чула, още недочула,

катеричката развяла

пухкавата си опашка:

втурнала се през тревите,

люшнала се през листата,

дол отбила, скат надвила

все към Метсола любима,

все към Тапиола родна.

Три ели върхари вели,

четири елхи стоели.

Катеричката избрала

ниската елха широка,

че орел да я не види

и сокол да я не сграбчи.

Семенца елхови сбрала,

бъбречета от шишарки,

катеричката ги скрила

и под нокти, и под лапки,

че да ги даде в ръцете,

в неуморните, на Капо.

В буре хвърлила ги Капо,

в бъчва — Осмотар, но ето

пивото не ще да кипне,

пяната си да разлее.

Осмотар кваса квасила,

Капо пивото варила,

мислела какво да прави:

„Нужно му е още нещо,

но не знам какво е нужно,

че да кипне тази пяна!“

Калевата красна щерка

имала чудесни пръсти,

имала крачета бързи,

имала обувки леки,

с тях пристъпвала по пода,

с тях се втурвала да сложи

туй, което не достига

на тигана, на котлето.

Някаква треска видяла,

че я вдигнала от пода.

Гледала, да я огледа:

„Всичко от треската става,

ако я дадеш на Капо,

ако Капо я поеме

с малките си златни пръсти,

с пъргавите си ръчички!“

Тъй треската оцеляла,

стигнала така до Капо.

С малките си златни пръсти

Капо плеснала с ръцете,

тупнала се по бедрата:

златна златка се явила.

На невинното отроче

казала добрата майка:

„Слушай, златке моя златна,

чуй ме, бялке моя свидна!

Хайде, миличко, да идеш

там, където те изпращам:

в тъмните бърлоги горски,

в мрачните скалисти дупки,

дето още пребивава

злобната голяма мечка!

Донеси ми меча пяна,

шепа мечи квас ми трябва

пивко пиво да подквася,

буйна бира да наточа!“

Чула, още недочула,

златна, златката отишла,

втурнала се през тревите,

люшнала се през листата,

пътя си посъкратила

с плаването през реката,

все към тъмните бърлоги,

мрачните скалисти дупки,

дето още пребивава

злобната голяма мечка

в пещерите от желязо,

скрити в планина желязна.

Пяна зла от мечи бърни,

квас от люто мечо гърло

златката загребала с длани,

бялката донесла с лапки,

че да го даде в ръцете,

в неуморните, на Капо.

В буре хвърлила го Капо,

в бъчва — Осмотар, но ето:

пивото не ще да кипне,

пяната си да разлее.

Осмотар кваса квасила,

Капо пивото варила,

мислела какво да прави:

„Нужно му е още нещо,

но не знам какво му трябва,

че да кипне тази пяна!“

Калевата красна щерка

имала чудесни пръсти,

имала крачета бързи,

имала обувки леки,

с тях пристъпвала по пода,

с тях се втурвала да сложи

туй, което не достига

на тигана, на котлето.

Сламка някаква видяла,

че я вдигнала от пода.

Гледала, да я огледа:

„Сламката, и тя е ценна,

ако я дадеш на Капо,

Капо ако я поеме

с малките си златни пръсти,

с пъргавите си ръчички!“

Сламчицата оцеляла,

стигнала така до Капо

с малките си златни пръсти

Капо плеснала с ръцете,

тупнала се по бедрата:

появила се пчелата.

На невинното отроче

казала добрата майка:

„Чуй, пчелице моя златна,

хубавице сред цветята!

Хайде, миличко, да идеш

там, където те изпращам!

Остров има сред морето,

сред потоците — полянка,

там момиче е заспало

с поразпуснато коланче,

в медните треви почива,

медни сънища сънува.

Мед ми събери с хоботче,

мед ми донеси с крилцата,

събери го от цветята,

от златистото им дънце,

пивко пиво да подквася,

буйна бира да наточа!“

Чула, още недочула,

бързо литнала пчелата:

полетяла над тревите,

прелетяла над гората,

стрелнала се над морето,

че над второ, че над трето,

кацнала на синкав остров,

на поляна сред потоци.

Спяло там едно момиче

с поразпуснато коланче,

в медните треви лежало,

медни сънища видяло,

в русите треви до кръста,

сребърни треви — до пояс.

Мед събрала от цветята,

от златистото им дънце,

литнала назад пчелата,

върнала се с мед налята,

че да го даде в ръцете,

в неуморните, на Капо.

В буре хвърлила го Капо,

в бъчва — Осмотар, и ето:

кипнала напитка пивка,

вдигнала се буйна пяна,

рипнала, че да изскочи

от брезовата съдина,

да изхвръкне от капака,

обръчите да разкъса,

да се свлича по земята,

да се валя върху пода.

Минало известно време,

точно колкото е нужно,

в куп нахлули куп герои:

Леминкайнен вдигнал чаша.

Пийнал Ахти, пийнал Кауко,

Каукомели се натряскал

с кипналата в Осмо бира,

с калевалската напитка.

Осмотар кваса квасила,

Капо пивото варила,

та след всичко да издума:

„Ах, тежко на мен, горката,

че подквасих тази пяна,

дето обръчи разкъса,

да се свлича по земята,

да се валя върху пода!“

Дроздът от дърво високо,

червенушката запяла:

„Бива си я тази бира,

тя си е напитка чудна,

в буре ако се налее,

в зимник ако се затвори,

в бъчвички от дъб, по-яки,

с обръчи от мед, по-здрави.

Тъй от кипналата пяна

пивото се появило,

за да се прочуе Осмо

и прослави Калевала

с тази хубава напитка,

вечно сладка за мъжете,

поносима за жените,

по трапезите да влива

дважди смелост у смелчака,

дважди глупост у глупака.

Чула как се прави бира,

похьолската господарка

в бъчвички вода наляла,

в буренца — до половина,

сипнала от ечемика,

хмел добавила към него.

Дълго пивото варила,

бъркала го с дълга бърка,

в буре от бреза да живне,

в бъчва кленова да кипне.

Дълго камъни пламтели,

кипнали води кипели,

сечени гори горели,

кладенците изтънели,

изворите оредели,

лесовете онемели,

пивото реки изпило,

бирата гори изяла —

все за похьолската сватба,

сариолската гощавка.

Там, где камъни пламтели,

кипнали води кипели,

дим високо се издигал,

тънко се източвал пушек,

извисил се, накълбил се,

в тъмен облак напластил се,

цяла Похьола обгърнал,

до Карелия долазил.

Всички гледали небето,

взирали се в него смутно:

Откъде е този пушек,

този черен дим политнал:

слабичък, че да е боен,

силничък, че да е мирен?“

Старата на Леминкайнен

подранила на герана,

докато вода наляла,

тя и пушека видяла,

който идел, та прииждал.

Казала, че да се чуе:

„Трябва да е дим от битка,

пламък от вражда разпален!“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът Каукомели,

чул, загледал се в небето,

поразмислил, че да каже:

„Трябва ясно да се види,

точно трябва да се знае

откъде е този пушек,

как е стигнал до небето.

Може да е дим от битка,

пламък от вражда разпален.“

Приближил се, че да види,

нещичко да разузнае:

не било то дим от битка,

пламък от вражда разпален,

а било от пиво пушек,

огън от кипяща бира,

все за похьолската сватба,

сариолската гощавка.

Гледал Ахти да разгледа,

първо замижал с окото,

сетне с другото замигал,

шия опнал, че да викне

зад вълните на прибоя

и да каже, както казал:

„Тъщо, сръчна и чевръста,

мила похьолска стопанке,

гледай пивото да кипне,

биричката да узрее

и за гости, и за Ахти,

и за сватбата голяма,

че да можем да се вземем

с чудната ти дъщеричка!“

Пивото било готово,

кипнала напитка мъжка,

розовичка я прибрали,

луда-млада я отнесли

в зимника да си почине,

да се укроти в мазето,

в дъбовата яка бъчва,

с меден пръстен обръчена.

Похьолската господарка

гозби почнала да готви.

Закипели сто котлета,

сто тигана зацвърчали,

че замесила погачи,

вити пити завъртяла,

гладният да се нахрани,

жадният да се насити,

там, на похьолската сватба,

сариолската гощавка.

* * *

Минало известно време,

време колкото е нужно,

бучнали погачи бели,

вити пити се извили,

в бъчва пивото кипяло,

в буре бирата шептяла:

„Де да бяха ме открили,

де да бяха ме изпили,

че добра да чуя дума

и с добро да се прославя!“

Но го нямало певеца,

с думите си да възпее,

с песните си да прослави

туй, което е за слава.

Сьомга някаква донесли,

щука някаква поднесли.

Да, но сьомгата не пее,

щуката не разговаря,

нищо, че си имат зъби,

нищо, че си имат устни.

Но го нямало певеца,

с думите си да възпее,

с песните си да прослави

туй, което е за слава.

Някакво момче довели,

някакъв хлапак да пее.

Да, но може ли момчето,

може ли хлапак да пее,

нищо, че си има зъби,

нищо, че си има устни.

Кипнала, та прекипяла

в бъчва скритата напитка,

викнала, че да се чуе

изпод обръчите здрави:

„Ако няма кой да пее,

с думите си да възпее,

с песните си да прослави

туй, което е за слава —

дъното си ще продъня,

обръчите — ще разкъсам!“

Похьолската господарка,

сариолската стопанка,

бързала да кани гости,

да разпраща вестоносци:

„Слушай, мъничка слугиньо,

вярна моя ратайкиньо!

Свикай хората на сватба,

доведи добри юнаци,

но и всякакви бедняци:

голо, босо и сакато,

куцо, гърбаво и сляпо!

Конче давай на слепците,

на сакатите — шейничка,

а на гърбавите — лодка!

Цяла Похьола извикай,

а и цяла Калевала,

че да дойде Вайнемойнен,

да попее, да разкаже!

Само Ахти не повиквай,

не поканвай Каукомели!“

Вярната добра слугиня

питала, че да узнае:

„А защо забравяш Ахти,

изоставяш Каукомели?“

Похьолската господарка

отговорила веднага:

„Ахти тук не ни е нужен,

ще поканиш Каукомели,

ще си пийне, ще заспори,

драка, бой ще предизвика,

злост у всички ще събуди,

всичко живо ще осмее,

сватбата ще злепостави,

сариолската гощавка.“

Вярната добра слугиня

питала, че да узнае:

„Как да разпозная Ахти,

кой е този Каукомели,

че дома му да отмина

без одумки, без покана?“

Похьолската господарка

отговорила веднага:

„Ще го разпознаеш леко,

сам-самичък той живее,

тъжен остров обитава

в залива, покрай вълните,

в залива, покрай морето,

под носа крайморски Кауко.“

Гости тръгнала да кани

надничарката слугиня.

Извървяла седем пътя,

осем сбутани пътеки,

всичко живо да покани,

голо-босо да повика,

куцо-сляпо да намери,

гърбавото да открие.

Само Ахти си останал

некалесан, без покана.

Двадесет и първа руна

Похьолската господарка,

сариолската старица,

нещо тръгнала да свърши,

нямало я тъкмо вкъщи,

като съснали шейните

и зачаткали камшици.

Вдигнала очи на изток,

че на запад, та да види

кой под слънцето приижда:

„Що за хора са в шейните

върху склона? Майко мила!

Само да не са войници!“

Приближила се жената

по-отблизо да огледа,

но не идвали войници,

а прииждали сватбари

и открила зет в средата

на добрите му другари.

Похьолската господарка,

сариолската старица,

Зетя си като видяла,

казала, не премълчала:

„Мислех си, че вятър вее

и дръвчетата поваля,

че море гърми и чупи

лодките върху вълните.

Но като се приближавах

по-отблизо да огледам,

не видях да вее вятър

и дръвчета да поваля,

не видях море да чупи

лодките върху вълните,

а видях, видях в тълпата

зет си между двеста свата.

Как го разпознах ли? Виден

беше той и сред юнаци!

Сред момчетата стоеше

като бор в гора елхова,

като храст между тревите,

като месец сред звездите.

Черното му врана-конче

бе вълченце зажадняло,

бе соколче полетяло,

бе звънтяща чучулига.

Пееха шест златни птички

от ярема на шейната,

с други седем гургулички

им пригласяше юздата.“

В уличката — шум и глъчка,

тазовете изтрещели,

зетят слезнал от шейната,

спрял с дружинката на двора

и стоял така в средата

на добрите си другари —

нито по-напред пристъпвал,

нито по-назад оставал.

„Отдръпнете се, момчета,

отстъпете, юначаги,

кончетата разпрегнете,

ремъците развържете,

а хомотите свалете

бързо, че да срещнем зетя!“

С конче пъргаво пристигнал,

шарена шейна оставил,

зетят вече бил на двора.

Рекла похьолската тъща:

„Хей, прислужнико наемен,

най-добрият на селото!

Хващай зетьовото конче,

бързо разпрегни жребчето,

избави го ти от впряга,

украсен с бакър, с олово,

от юздите скъпокожи,

от ярема беловърбов!

Отведи доброто конче,

но очите си отваряй

да е с повод от коприна

и със сребърна юздица!

Дай му да се повъргаля

върху меките поляни,

върху снежните завивки,

върху меките постели!

Жадно ли е, напои го

тук, на кладенчето близко,

дето се не вледенява,

дето като суроватка

тъмни корени облива,

сенчест бор, елица златна!

Гладно ли е, нахрани го

тук, на яслата от злато,

с крина от бакър сипи му

ечемик за щедър посев,

ранна пролетна пшеница,

лятна ръж с коса косена!

Отведи доброто конче

и към яслите подбрани,

дето са на видно място,

явно, скрито покажи му!

Па го завържи тогава

с пръстенче от чисто злато,

с жилава халка желязна

върху брезов стълб надета!

И му доподай три крини:

първата със зоб заоблен,

втората със слама крехка,

третата със ситна плява!

Сетне с гребена от риба

трябва кончето да срешиш,

без да му подвиеш косъм,

без да нащърбиш опашка!

Зетьовото славно конче

най-накрая ще завиеш

със златисто покривало,

с чул със сребърни ресници!

Хайде, пиленца-момчета,

вкъщи доведете зетя

без калпак върху главата,

без нахлути ръкавици!

Иска ми се да погледам

може ли да влезне зетят,

без вратата да се сваля,

без да се събаря прага,

без тавана да е нисък,

без стените да са тесни,

без ъглите да са остри,

без гредите да се пречкат!

Няма моят зет да може

вкъщи, милият, да влезе,

без да се свали вратата,

прага без да се събори,

без тавана да се вдигне,

без да се отпусне пода,

без ъгли да се изправят,

без греди да се наместят:

моят зет стърчи с главата,

до уши му е вратата.

Хайде, сваляйте вратата,

да не отнесе калпака;

бързо откъртете прага,

да не спъва през краката;

ъглите поразчистете,

зорлем да не стяга крачка

зетят снажен, зетят виден,

зетят, който вече иде!

Боже, славен и могъщи,

зетят вече влезе вкъщи!

А пък време не остана

както трябва да огледам

всичко ли си е на място;

масата дали е чиста,

съдовете — подредени,

пейките — донатъкмени!

Гледам къщата отвътре,

сякаш че не я познавам

от какво е изградена,

от какво е сътворена,

как са зидове дълбани,

как са подове ковани.

Камъните са споени

с костички от таралежи,

нишите — с еленски кости,

с кости рисови — вратите.

Ябълковите мертеци

на бреза карелска лягат,

крин — над зиданата печка,

папрати — върху тавана.

Пейките са от желязо,

подът — от дъсчици немски,

спускат се с ресни от злато

меки свилени покривки.

С мед пещта е обкована,

пламък — камък скъпоценен,

зиданото с морски камък

ме огрява с цвят калинов.“

Зетят, вече влезнал вкъщи,

спрял сред стаята широка,

с тези думи проговорил:

„Уко, дай на тази къща

своята благословия,

изобилие и здраве!“

Похьолската тъща рече:

„Здрав бъди и ти, дошлият

в нашата къщурка скромна,

в жилището наше ниско,

в боровата наша стряха —

в нашето гнездо елхово!

Дай, прислужнице наемна,

най-добрата на селото,

въглен на кора брезова,

пламък на елхова съчка,

че да видя кой е зетят

и какви са му очите:

сини, сиви или пъстри,

или от платно по-бледи!“

Внесла сръчната слугиня,

най-добрата на селото,

въглен на кора брезова,

пламък на елхова съчка.

Но кората запращяла,

дим се вдигнал от смолата,

пушекът обгърнал зетя,

изпочернил му лицето.

„Дай, слугиньо, да запаля

восъчна свещица бяла!“

Внесла сръчната слугиня,

най-добрата на селото,

восъчна свещица бяла,

свещ която да запалят.

Пламнал весело фитилът,

пламъчето заблестяло,

че да видят кой е зетят

и какви му са очите.

„Взирам се, очите гледам:

нито са, да кажеш, сини,

нито са, да кажеш, сиви,

нито на платно приличат:

има в тях и морска пяна,

а и жилава тръстика!

Хайде, пиленца-момчета,

проводете бързо зетя

до местото му най-лично

и от всички най-високо —

с гръб към зидовете сиви,

с лик към пъстрата трапеза,

с поглед към добрите гости,

с гръд към веселбата идна!“

Похьолската господарка

гостите си нагостила

с прясно сирене и масло,

с едри пити и комати;

щедра към добрите хора,

трижди повече към зетя.

Пресни и солени риби,

кълки, пръжки и пържоли

преизпълвали подноси,

преизпълвали чинии —

сити да са всички гости,

трижди сит да бъде зетят.

Рече похьолската тъща:

„Хайде, милинка слугиньо,

пиво изнеси за всички

в чебър с две уши от края —

звани гости да поканим,

трижди да почерпим зетя!“

И девойката донесла,

дала младата слугиня

пиво, кипнало в килера,

що се пени и разпеня

с бели пръски по брадите,

че да плъпне и в главите —

сладко за добрите гости,

трижди повече за зетя.

С пивото какво се случи,

хмелът на какво ни учи —

нека жив певец разкаже

над прославената чаша!

Проговорил Вайнемойнен —

страж на родовата песен,

чудо сътворил от звуци,

а от думите — магия.

Пръв той чашата си вдигнал,

думите си да издума:

„Пивото е славно нещо,

но не бива да се пие,

без да се заченат песни!

Глас то трябва да отвори,

звук от гърло да извади!“

Домакинята разбрала:

„Нещо — песните ги няма,

бързо вързахме езици,

или пивото не струва,

или жаждата е сита?

Нещо — няма ги певците,

кът са песните, шегите,

где си, златна кукувичке,

че да зашумят горите?

Кой ще викне, да запее,

кой ще огласи с гласа си

похьолската ни трапеза,

сариолската гощавка?

Подът няма да изскърца,

ако жив човек не мине;

столът няма да продума,

ако жив човек не седне;

сляп е светлият прозорец

без човека зад стъклата;

а трапезата е глуха

без гласа на веселбата;

как ще има дим в комина,

няма ли човек в мутвака!“

Мъничко момче от пода,

с беличка брада от мляко,

станало и то да каже:

„Нищо, че съм още малък,

расъл, още недорасъл,

но ще пея, щом не пеят

тези, дето са порасли:

силните мъже смълчани,

уж за веселба събрани.

Ще запея аз, хлапакът,

ще запея аз, момчето,

юношата с кости дребни,

с тънки, слабички крачета,

ще запея както мога,

че да стане веселбата!“

Иззад кахлената печка

грохнал старец проговорил:

„Песента не е за малки,

нито пък за недорасли:

песните момчешки лъжат,

мамят момините песни!

Мъж би трябвало да пее,

мъж между мъже на маса!“

Верният стар Вайнемойнен

чул това и отговорил:

„Ако има младо връхче,

пръкнало от жилав корен,

нека подаде ръцете,

нека, хванати, запеем

хубавите наши песни,

легендарните напеви,

че да бликне веселбата

и денят си да прославим!“

Иззад кахлената печка

старецът пак проговорил:

„Тука хората не помнят,

нито помнят, нито знаят

по-добър певец от мене,

по-известен заклинател!

Затова от малък пея,

от невръстен чуруликам,

птици и води разпявам,

заливи и пущинаци,

пасбища и храсталаци,

тучни ниви и дъбрави.

Имах силен глас тогава,

дивна песента ми беше,

лееше се по реките,

кипваше като водите,

хлъзгаше се като ските,

като лодка по вълните,

а сега — какво да кажа,

тежко ми е днес да слушам,

че съм своя глас загубил,

че не струва песента ми,

не тече като реката,

не кънти като вълната,

а си е врана в трънака,

бор, изсъхнал в камънака,

плаз по пътища безснежни,

лодка в пясъци крайбрежни.“

Чул докрая, Вайнемойнен

най-накрая проговорил:

„Като няма кой да дойде,

да се хванем да попеем,

ще запея сам тогава,

песента си ще подхвана,

че роденият да пее

друг не чака да го кани

и не чака друг да каже

как до песента се стига.“

Верният стар Вайнемойнен,

песнопоецът безсмъртен,

се заел с доброто дело,

с песнопеенето славно,

песента му прозвучала,

думата му прокънтяла.

Пял старикът Вайнемойнен

мъдри и чудесни песни:

думите добре познавал,

случки сплитал и разплитал

щедро като камък в сипей,

ведро като цвят в блатата.

Пял старикът Вайнемойнен,

всички с песента зарадвал,

срещнал женските усмивки

в мъжката непрокопсия,

удивил добрите хора,

а ленивците пробудил.

И добавил Вайнемойнен

в песента си най-накрая:

„Понакуцват моите думи,

нещо в песента не стига,

че да стане хляб насъщен

и човешка орисия.

Ако можеше Творецът

сам сред нас да проговори,

то ще е добро за песен

и добро за орисия!

Той могъл би да превърне

в мед морето, в грах — тревата,

в слад — наквасения пясък,

в сол — скалата до морето,

заледеното — в градина,

залесеното — в орнище,

планините — в хляб насъщен,

в купчина яйца — чакъла.

Той би пял, би омагьосал

всички ни с една магия:

нароил би с мил добитък

кърове, а и дворове,

и обори, и яхъри,

кошери, а и кошари,

мляко дал на всяко виме,

мед — на жадното хоботче.

Той би всеки омагьосал,

дал би нужното на всеки:

на стопаните — кожуси,

на стопанките — сукмани,

на момиченцата — чехли,

на момченцата — чепици.

Чуй ме, Уко, чуй ме, Боже!

Направи така, че всички

хубаво да заживеят,

да са сити и доволни,

както в Похьола — на сватба,

в Сариола — на гощавка!

Нека е река течаща

пивото, от мед по-сладко,

в този хубав дом похьолски,

в тази сариолска къща!

Денем песен да се пее,

нощем пиво да се лее,

жив стопанинът да бъде,

здрава — милата стопанка!

Дай на всекиму, о, Боже,

и сполука, и награда:

на стопанина — трапези,

на стопанката — хамбари,

на ергени — звяр в капана,

на моми — совалка в стана!

Нека никой да не страда,

никой да не се разкайва,

че е бил на веселбата,

пил на дългата трапеза!“

Двадесет и втора руна

Свършила добрата сватба,

щедрата докрай гощавка

в похьолската шумна къща,

в сариолските дворове.

Тъщата тогава рекла,

казала на Илмаринен:

„Ти какво се маеш, зетко,

и какво седиш, юначе,

стара майка ли да радваш,

да развличаш стар бащица,

или в гостната да светиш,

гостите да украсяваш?

Не седиш да радваш майка,

да развличаш стар бащица,

нито — в гостната да светиш,

гостите да украсяваш,

а седиш за вярна дружка,

за момата хубавица,

нея отсега да радваш,

с нея да се утешаваш!

Младоженецо, мой братко,

дълго чакал, ще почакаш

млада булка да подготвим,

мила дружка да оправим:

сплели сме едната плитка,

другата сега ни чака.

Младоженецо, мой братко,

дълго чакал, ще почакаш

млада булка да подготвим,

мила дружка да оправим:

в първия ръкав тя влезе,

другият сега ни чака.

Младоженецо, мой братко,

дълго чакал, ще почакаш

млада булка да подготвим,

мила дружка да оправим:

в първата обувка влезе,

другата сега ни чака.

Младоженецо, мой братко,

дълго чакал, ще почакаш

млада булка да подготвим,

мила дружка да оправим:

ръкавица вече сложи,

другата сега ни чака.

Младоженецо, мой братко,

дълго чакал, ти дочака

млада булка да подготвим,

мила дружка да оправим.

Хайде, спазарена птицо,

че продадена невесто!

Свързваше те тука нещо,

то сега те и разделя!

Идва, който ще те вземе,

спрял е вече пред вратата,

конят му юздица хапе,

тръгвай, чака те шейната!

Жадна или гладна беше,

че ръката си подаде,

скъп подарък да приемеш,

сватбен пръстен да нанижеш!

Гледай си сега шейната,

бързай да се качиш в нея,

че да литнеш през селото,

да отминеш мило-драго!

Не помисли ли, когато

трябваше да се озърнеш,

отвисоко да погледнеш,

че да видиш по-далече:

няма ли да ти е мъчно,

дълго няма ли да страдаш,

бащин дом като оставяш,

с него — майчица любима,

роден край като забравяш,

с него — родната си стряха?

Лошо ли ти беше вкъщи —

при баща, а и при майка;

не расна ли като цвете,

като ягода в полето?

Хранеха те с мед и масло,

чакаха да се събудиш,

че да ти налеят мляко,

топла каша да ти сипят,

сиренце да ти нарежат

или тъничка сланинка.

Не видя какво е нужда,

не позна какво е мъка,

борчето бе твоя грижа,

бе елхичката — тревога,

бе върбичката — покруса,

бе брезичката — неволя,

а самата ти трептеше

като пъстра пеперуда,

като ягода блестеше

сред зелените поляни.

Къщата си ще напуснеш,

в чужда къща да отидеш;

родна майка ще оставиш,

с чужди хора ще живееш.

Няма да е както вкъщи,

всичко ще е вече друго:

друга свирка там ще свири,

друга порта там ще скърца,

други панти ще писукат,

друг петел ще кукурига.

Ти вратите им не знаеш,

нито дворните вратички,

както щерките ги знаят;

печката им не познаваш,

нито можеш да разпалиш

огън, както могат всички.

Не помисли ли, момиче?

Или мислеше, девойко,

че отиваш — нощ да мине,

а в зори — да се завърнеш?

Не отиваш, нощ да мине,

не отиваш, ден да дойде,

не отиваш за неделя,

нито пък за дълъг месец —

век отиваш да векуваш

без бащица и без майка.

Тесничък ще стане дворът,

нисичък ще стане прагът,

докато се върнеш вкъщи,

старите си да споходиш.“

* * *

Дъх загубилата булка

жадно въздуха поела,

пламнало от жал сърцето,

в миглите — сълза блестяла.

Проговорила тогава:

Мислех аз, каквото мислех,

знаех си, каквото знаех,

докато стоях и чаках:

имаш ли цена, момиче,

нещо струваш ли, девойко,

сред нивята на баща си,

в майчината топла къща!

Нещо може и да струваш,

но цена ще придобиеш,

ако си с краче на прага,

а пък с другото — в шейната!

С мъж до тебе ще пораснеш

колкото с едно ушенце!

На това се и надявах,

докато си бях момиче:

по-доброто лято чаках,

чаках по-доброто време.

И надеждата се сбъдна,

път пред мене се отвори,

вече съм с краче на прага,

с другото краче — в шейната.

Но сега недоумявам,

себе си недоразбирам:

мъчно ми е да замина,

тъжно ми е да оставя

бащината си къщурка,

дето минаха години,

двора, дето съм играла,

расла, сетне и порасла.

С болката си ще замина,

с мъката си ще изчезна,

ще потъна в жълта есен,

в тънка пролет заледена,

като стъпка в сняг поръсил,

като бяла стъпка в преспа.

Нямат другите сватбари,

нямат другите невести,

нямат си такива грижи,

нямат си такива болки,

от които аз се мъча,

заради които страдам!

Камък ми лежи в сърцето,

почерняло като въглен.

Другите са пълни с радост,

весели са и щастливи

като пролетния изгрев,

като пролетното слънце!

Само аз, горката, страдам,

само аз съм потъмняла

като бряг под черен облак,

като угар в нощ безкрайна,

като сянка в късна есен,

като лес в дълбока зима.

Но сравнява ли се мъка

с пъстра есен, с бяла зима?

* * *

Работливата старица,

приютена в тази къща,

казала, и тя да каже:

„Е, видя ли, хубавице,

помниш ли какво ти казвах,

колко пъти ти повтарях

на ергени да не вярваш!

Зяпай си ги там в устата,

но в очите им не вярвай

и не вярвай на словата!

Сладко могат да ги нижат,

нежно могат да поглеждат,

но в устата им е Хийси,

на езика им е Лемпо!

А пък аз какво ти казвах,

сестрино момиче мило:

ще прихождат годежари,

сватове и младоженци,

ти ги срещай и посрещай,

но преди да ги изпратиш,

гледай всичко да им кажеш,

че добре да си го знаят.

«Аз, кажи, не ще пристана,

нито искам да ме вземат

за снахица на свекърва,

за робиня в чужда къща!

Нито съм мома за продан,

нито пък съм престояла,

че да бързам да робувам,

да се хващам да слугувам!

Думичка ако ми кажат,

с десет думи ще отвърна!

Косъмче ако ми дръпнат,

кичур мога да отскубна!

Плитката ако ми хванат,

с двете чужди ще остана!»

Казвах аз, но кой да чуе,

кой поука да си вземе!

Винаги ще се опари,

който огъня докосва!

Зад лисичите пътеки

мечи лапи вече чакат:

ще потегли с теб шейната,

ще те отнесе далеко

за снахица на свекърва,

за робиня в чужда къща.

Сякаш от беда, от майка

и от старата си къща

тръгваш нещо да научиш,

нещо ново да узнаеш:

нагласени са такъми,

подредени са юздици,

не за другиго, момиче,

заради самата тебе!

Всичко скоро ще научиш,

всичко скоро ще узнаеш:

свекърът е с кост в устата,

с камък — твоята свекърва,

с хладен глас е всеки девер,

с горда шия — всяка зълва.

Слушай ме сега, момиче,

чуй сега какво ще кажа:

вкъщи беше ти — цветченце,

в бащиния двор бе — радост,

слънчице — зова те майка,

татко — светла месечинка,

братът — езерен отблясък,

синя кърпичка — сестрата.

В чужда къща ще отидеш,

чужда майка ще завариш,

няма своята да виждаш,

а нали е чужда майка —

нежничко не ще заръча,

лесничко не ще поръча.

Никаква ще си за свекър,

мръсна дрипа за свекърва,

пън за девера навъсен,

а за зълвата — мръсница.

Можеш нещичко да бъдеш,

повечко да те признаят,

ако се с мъглите будиш,

с пушеците извисяваш,

плаха като лист обрулен,

пъргава като искричка.

Де да бе мъгла — да плъпнеш,

дим небесен, че да литнеш,

лист на клона, че да трепнеш,

в огъня — искра игрива!

Хубава сестричке моя,

знаеш ли какво направи:

замени добър бащица

за далечен злобен свекър,

замени чудесна майка

за далечна зла свекърва,

замени чудесни братя

за зли девери далечни,

замени сестри чудесни

за далечни злобни зълви,

замени постеля топла

за огнище с черни сажди,

замени вода налята

за разкаляна пътека,

замени море крайбрежно

за крайбрежия от тиня,

замени гори зелени

за отчаяна пустиня,

боровинковото хълмче

замени за камънаци.

Или смяташе, момиче,

пиле мое доверчиво,

че от тази нощ нататък

труд и грижа ще забравиш,

сладко ще си отпочиваш,

кротко ще се наслаждаваш!

Не отиваш да почиваш,

кротко да се наслаждаваш,

труд и грижа те очакват

тъкмо отсега — нататък:

низ от болки ще нанизваш,

наниз от голяма мъка.

Незавързала забрадка,

знаеш ли какво е грижа?

Непристегнала шамия,

знаеш ли какво е мъка?

Кърпата върху главата

главоболия превързва,

болката покрива ленът,

скръб е с него забрадена!

Вкъщи беше ти късметът!

В бащиния дом момата

е почти като царица,

всичко й е подредено,

всичко и е наредено.

А какво е в чужда къща?

Сякаш си до руска печка,

само стражата ти липсва!

Поработиш ли, невесто,

бодне ли те нещо в плешка,

стегне ли те нещо в кръста,

пот облее ли челото —

пращат те да си починеш,

хвърлят те в огнище друго,

в пламък повече разпален,

в пъкъл повече разжежен.

А за там е вече нужен:

ум на пъргава пъстърва,

слово на зъбата щука,

поглед на костур подгонен

и коремче на сардела,

с пипе колкото у гъска.

Няма, моме, да узнаеш,

няма никой да ти каже,

нито старата ти майка,

нито деветте сестрички,

откъде се взе гризачът,

лакомият ненаситник,

дето и месата ръфа,

а и костите разчупва,

че и плитките разплита

да се веят през летата.

Заплачи, момиче младо,

има за какво да плачеш!

Потопи в сълза юмруче,

разтвори горчива шепа,

нека паднат върху двора,

вкъщи нека се пролеят,

от тавана да прокапят,

подовете да облеят

твоите сълзи момински!

Тук плачи, че пак ще плачеш,

върнеш ли се, ще намериш

в бащината стара къща

старец, в банята изкъпан,

тих, без брезова метличка!

Заплачи, момиче младо,

има за какво да плачеш!

Тук плачи, че пак ще плачеш,

върнеш ли се, ще намериш

в майчината стара къща

грохналата си старица!

В плевнята, върху земята,

тиха, със сено в ръката.

Заплачи, момиче младо,

има за какво да плачеш!

Тук плачи, че пак ще плачеш,

върнеш ли се, ще намериш

в старата си родна къща

вест за брат, зарит в земята!

Паднал в уличката близка,

лазил да долази в двора.

Заплачи, момиче младо,

има за какво да плачеш!

Тук плачи, че пак ще плачеш,

върнеш ли се, ще намериш

в родната си стара къща

свидните сестри — на пътя!

Вън изхвърлени, проклети

и с дечица по ръцете.“

* * *

Дъх загубилата булка

жадно въздуха поела,

пламнало от жал сърцето,

заревала, заридала.

Потопила в плач юмруче,

спуснала горчиви длани,

капнали сълзи на двора,

в бащиния дом потекли.

Проговорила отново,

както през сълзи говорят:

„Милички сестрички мои,

дружки, весели в живота!

Бяхме заедно в игрите,

чуйте ме какво ще кажа!

Не усещам от какво е,

но ме всичко натъжава,

нещо ме лови за гърло,

друго — мислите вгорчава,

страшно нещо е тъгата,

жал ми е за мен самата!

В друго вярвах, друго исках,

друго чаках от живота!

Исках да съм като птица,

да се вдигна над полята,

да съм млада като пролет,

да съм щедра като лято!

Исках да съм като птица,

да се вдигна над полята,

а сега се виждам — гъска,

кацнала върху блатата,

зъзнеща от студ, в забрава,

в лед останала да плава.

Мамо, тате, близки хора

откъм мама, откъм тате,

накъде сте ме повели,

на кого ще ме дадете

сълзите си да проливам,

болките си да посрещам,

грижите си да натрупвам,

мъките си да събирам!

Майчице рождена моя,

дето ме роди, изведе,

дето ме в снага износи,

дето ме на гръд отгледа,

де да беше път повила,

камък — къпала в корито,

че повита и измита,

за какво си ме люляла,

ако е било — за болка,

ако е било — за мъка?

Някой може да помисли,

може някой да попита:

откъде, момиче младо,

късаш черните си мисли!

Я поне си замълчете,

нищичко не говорете:

грижите у мен са много,

както камъните в сипей,

както черна пръст по корен

след пороя на реката,

нито кон ще ги поеме,

нито пък зад кон — шейната,

без да се откъсне впрягът,

плазът без да се разскърца!

Но това са мои грижи,

мои радости печални!“

* * *

Някакво момче от пода

вдигнало се и запяло:

„И защо, девойко, плачеш,

и защо се натъжаваш?

Дай тъгата си на коня,

грижите си — на жребеца,

има той глава голяма,

че да понесе теглото.

Силният в главата трябва

повече тегло да носи,

повече да си напряга

шията, а и краката.

А на теб защо ти трябва

да въздишаш, да се мъчиш?

Няма в блато да те хвърлят,

да те спуснат по реката!

От една богата нива

в по-богата ще отидеш.

Тук ще пиеш пиво с чашка,

там пък — с халба ще го пиеш!

Погледни сега надясно,

че да видиш кой те чака:

младоженец, мъж прекрасен,

твоя чест и твоя стража.

Хубав мъж и кон чудесен,

гиздави докрай такъми:

пеят весели лещарки,

звънкат бронзови звънчета,

че и дроздове подгласят,

яребици зазвучават.

Осем златни кукувички

ще закукат от юздата,

девет пъстроцветни птички,

те ще поведат шейната.

Я не си прави кахъри,

майчино момиче мило:

може ли по-зле да бъде?

По-добре — това остава!

Взела този мъж, селяка,

при добър сеяч отиваш.

Гмуркай се, устата рибке,

че да срещнеш въдичаря!

Тичай в ловната пътека,

че да стигнеш до ловеца!

Сред мъжете мъж е твоят,

сред юнаците юнак е,

щръкнала му е стрелата,

не стои в колчан, да чака,

псето му навънка лае,

вкъщи не седи да дреме.

Три пъти през тази пролет

крачеше той със зората,

все към огъня в мутвака,

към разпалените съчки.

Три пъти през тази пролет

димналото го доведе,

лютото го реса-среса,

пламналото го опърли.

Иначе си има всичко:

нямат чет и брой стадата,

от година на година

стават повече в шумака,

повече върху бърдата,

повече на водопоя.

Тежко виме те люлеят,

рогове високи реят.

И имотът му е щедър

на ливади и на ниви,

на люцерни край горите,

на овеси край скалите,

край потока — ечемици,

покрай разлива — пшеници.

Щедра шир, не гола трънка,

та петачето да звънка!“

Двадесет и трета руна

Нужда имаш от съвети,

от напътствия, невесто!

От кого урок ще вземеш,

от кого ще се поучиш?

Само Осмотар умее

Калевата дъщеричка

и на нещо да поучи,

и добре да го направи,

че да си снаха чудесна,

хвалена навред невеста,

от съпруга си — желана,

от свекървата — приета.

Чули Осмотар тогава

как говори-направлява:

„Булке, мъничка невесто,

нежно клонче резедаво,

мене слушай, та послушай,

че не бива да повтарям!

Ти, цветче, сега отлиташ,

тръгваш, ягодке зелена,

литваш, кърпичке развята,

хвръкна, бархетна власинке,

да се отделиш от къщи,

къща родна да оставиш,

че да влезеш в чужда къща,

чужд стопанин да завариш,

чужди нрави да намериш,

че и чужди обичаи.

Трябва три пъти да мериш

всяка дума, всяка стъпка:

там не храни, там не друска

майчината пазва топла;

няма там поляни с песни,

светли, бащини поляни!

Тук, от родната си къща,

можеш всичко да си вземеш,

само три неща — не бива:

сънищата си чудесни,

майчините свидни песни,

щедрата за теб трапеза!

Всичко вземай, но торбата

с чудни сънища момински

остави отвън, на прага,

за сестрици и за дружки!

Остави тук, зад вратата,

отмети като с метлата

детство, младост, лудории,

весел смях и свидни песни,

олелиите в леглата,

бъркотиите в нещата!

Остави на мили дружки

мързела си пеперуден,

подхвърли им го в полата,

да го отнесат в гората!

Старото ще те отмине,

новото ще те догони,

но не чакай да намериш

бащино добро от свекър:

ниско вече ще се кланяш,

а и рядко ще говориш!

Старото ще те отмине,

новото ще те догони,

но не чакай да намериш

жал на майка от свекърва:

ниско вече ще се кланяш,

а и рядко ще говориш!

Старото ще те отмине,

новото ще те догони,

но не чакай да намериш

обич братова от девер:

ниско вече ще се кланяш,

а и рядко ще говориш!

Старото ще те отмине,

новото ще те догони,

но не чакай да намериш

ласка сестринска от зълва:

ниско вече ще се кланяш,

а и рядко ще говориш!

Дай Бог, докато си жива,

докато те месец грее,

лоша дума да не чуеш,

да не срещнеш зла одумка!

Къщата обича вярност,

хубавее с чистотата,

в брака къщата те учи:

кой си, колко си сполучил!

Всяко нещо има място

в неразтребената къща,

женските ръце го знаят,

мъжките очи го виждат!

Старият — и вълк да бъде,

мечка — дъртата стръвница,

смок — намусеният девер,

пуяк — зълвата надута,

всички трябва да почиташ,

всекиму да се покланяш

дваж и три пъти по-ниско

от поклона в тази къща,

с който пред баща заставаш

и пред майка мъченица!

Трябва отсега да имаш

бистър ум и кротък разум,

зорка в грижите да бъдеш,

в мислите си — равномерна,

светъл поглед ти е нужен,

че и в тъмното да видиш,

остър слух — да не пропуснеш

първия петел в зората!

Кукуригането чула,

второто недей изчаква,

бързо ставай и оставяй

който спи, да си доспива!

Няма ли петли да пеят,

утрото да огласяват,

месечината, звездите

всичко могат да ти кажат!

Често има да излизаш,

с месеца да разговаряш

и звездите да разпитваш:

като знаят, да ти кажат!

Звездната кола небесна

ако се на юг изправи,

а с опашката — на север,

значи време е да ставаш

от леглото на мъжа си,

от постелята си топла,

огън в пепелта да търсиш,

пламък в пустата жарава,

че искрици да раздухаш,

без да стигаш до пожари.

Огън ако не намериш,

жар ако не дораздухаш,

разбуди тогаз мъжа си,

разтърси го, хубавеца:

«Огън дай, съпруже мили,

пламък колкото искричка!»

Кремъче ако получиш,

прахан трябва да добавиш

и с огнило да зачаткаш,

белким нещо се подхване,

та с припламнала паздерка

до огнището да стигнеш,

че те чакат гладни-жадни:

свекърово вихрогонче

и свекървина юница,

деверова дойна крава,

че и зълвино теленце

чакат, гледат те в ръцете.

Наведи се, че да влезнеш,

да прекрачиш през обора,

кравите като нахраниш,

погрижи се за овцете!

Дай сено на всички крави,

на телетата — кърмица,

на конете — детелина,

суха слама — на овцете!

В кочината не нагазвай,

не подритвай с крак прасенца,

само насипи кърмата

и в корито, и в кърмило!

Не помисляй да полегнеш,

да се донаспиш в обора,

ужким че така наглеждаш

вече сития добитък!

Сит ли е, не се задържай,

нямаш работа в сеното!

Работата ти е вкъщи

при детето пеленаче,

дето, неповито, плаче,

зер не може да говори;

гладно ще е то и жадно,

мокро милото ще зъзне,

ако го оставиш вкъщи

цяла сутрин сам-самичко!

Стигне ли се до почивка,

винаги ще си четвърта:

след ведрото за десница,

след метлата за левица,

след паздерката за устни

идваш на четвърто място!

Има под, че да го триеш,

и дъски, че да ги миеш;

лиснеш ли вода на пода,

виж дете да не опръскаш!

А детенцето на пода,

зълвино дори да бъде:

наведи се, повдигни го,

избърши го, погали го,

отчупи му, намажи му

с повечко масло комата!

Питка няма ли, тогава

дай му по-добра коричка!

Масата когато миеш,

късно вечерта, в неделя,

мий отгоре, мий отдолу,

че подмивай и краката!

Пейките като изтриваш

с мокра кърпа изцедена,

трий отгоре, трий отдолу,

че забърсвай и стената!

Прах полиците събират,

прах прозорците натрупват,

мий грижливо, мий прилежно

с мокра кърпа изцедена,

че прахта да не политне,

да не стигне до тавана!

Там пък — сажди се натрупват,

дето искат суха кърпа;

суха кърпа за стената,

мокра кърпа за гредата.

Тъй е: къщата е къща,

трябва да се стопанисва!

Чуй, невесто, ще ти кажа,

казано да е, да знаеш:

без сукман не се развявай,

не ходи без чиста риза,

без завързана забрадка

и без чехлички нахлути,

че мъжете не обичат

мърляви жени да гледат!

Виж на двора да опазиш

белоцветната офика,

плод налялата брекина,

милото дръвче чудесно,

с нежни цветове и листи,

че и с плодове накрая,

та по него ще гадаеш

и от него ще узнаеш:

люби ли, или не люби

милият съпруг жена си!

Вслушвай се с ухо на мишка,

с лапи заешки отскачай,

шия гъвкава е нужна,

млада и подвижна шия,

стръкче жилаво на хвойна,

жилав лист на песекиня!

Трябва всичко да оглеждаш

и от всичко да се пазиш,

никога да се не спъваш,

никъде да не пропадаш,

дрехите да не объркваш,

а и своята постеля!

Дойде ли от оран девер,

зълва от обор, от плевня,

мил съпруг, оставил рало,

върне ли се от полето:

донеси вода с ведрото,

поднеси изпрана кърпа,

наведи се с нежна дума,

поведи сърдечно слово!

Ако видиш, че се връща

с тежка кошница свекърва,

отиди да я посрещнеш,

поклони й се на двора,

па вземи, каквото носи,

да го донесеш до вкъщи!

Ако ти сама не знаеш

и сама не се досещаш:

где кому какво е нужно,

че с това да се заемеш —

питай своята старица:

«Миличка свекърво моя!

Я кажи, с какво да почна

и какво да донаправя!»

А старицата ще каже,

точно тъй ще отговори:

«Има и с какво да почнеш,

и какво да донаправиш:

Хубаво смели зърното,

ситничко пресей брашното,

донеси водица прясна,

замеси тесто, да бухне,

събери по-сухи съчки,

разпали пещта по-силно,

изпечи погача бяла,

питка загърни в месала,

че измий, каквото има

да се мие, да се трие!»

Щом свекървата ти казва,

опитна жена подсказва:

отбери зърно от плевел

и тогаз иди да мелиш!

Но когато си в килера,

влезеш ли сама да мелиш,

ти оттам не се разпявай,

чутуро, не се надвиквай,

дай на стритото да вика

и на смляното — да пее!

А самата ти — не пъшкай,

не въздишай издълбоко,

че и свекър ще помисли,

и свекървата ще каже:

лошата снаха тъгува,

злобната снаха бушува!

Затова пресей брашното,

изсипи го с пълни шепи,

че да ти е весел хлябът,

месен и замесен с грижа;

бучица, дори брашнена,

в този хляб да не остава!

Видиш ли ведрата празни,

подхвани ги, повдигни ги,

занеси ги на герана,

хубаво да се напълнят;

донеси ги както искаш,

на кобилица, с ръцете,

само гледай да побързаш

час по-скоро да се върнеш,

като тръгваш за водица,

на водица да не ставаш,

че и свекър ще помисли,

и свекървата ще каже:

себе си снахата гледа,

на лика си се любува,

отразена във водата

в кладенеца, в езерата!

Идеш ли дърва да вземеш

от закътания навес,

Вземай ги едно след друго,

тъпичките не подбирай!

Донеси ги тихо вкъщи,

наведнъж не ги изсипвай,

че и свекър ще помисли,

и свекървата ще каже:

Лошата снаха подбира,

злобната снаха разсипва!

А отидеш ли в хамбара

нещичко оттам да вземеш,

гледай да не се потутваш,

дълго да не се задържаш,

че и свекър ще помисли,

и свекървата ще каже:

Лошата снаха изгребва,

злобната снаха раздава!

Съдовете като миеш,

мий добре, а не — отгоре,

мий отвътре, мий отвънка,

мий ушите на гърнето,

че подмивай и отдолу,

щом е мито по страните!

Към гърнетата поглеждай,

към измитите лъжички:

куче да не ги отнася,

котка да не ги събаря,

птица да не ги нацвъка,

а децата — изпочупват!

На рояк летят децата,

пълни са с деца селцата,

на гърнета те посягат,

грабнали лъжица — бягат!

Банята ако разпарваш,

донеси вода, да кипне,

а брезовата метличка

потопи, че да омекне,

но и там не се потутвай

и не се задържай дълго,

че и свекър ще помисли,

и свекървата ще каже:

лошата снаха се мае,

злобната снаха се вкисва!

Бързай, трябва да повикаш

първо свекъра на баня:

«Хайде, драги, заповядай,

банята е пълна с пара,

от брезище свих метличка,

пейките измих, да светнат;

хубаво ще се напариш,

весело ще се облееш —

камъните жар разжаря,

плиснеш ли ги, вдигат пара!»

Дойде ли за хурка време

или време за совалка,

палци не търси в селото,

сръчност не търси на двора,

не разчитай на съвети,

нито пък — на чуждо бърдо!

С палец свой, с вретено свое

изпреди си своя нишка:

вълна се заприда бавно,

бързо се предат кълчища!

Намотавай на чилета,

че навивай на кълбета,

че притягай на кросното,

да си изтъчеш платното!

Дръж в ръцете си разбоя

и над бърдото залягай,

че да потече платното

за сукманче и за фуста

от влакното на овнето,

от фъндъка на овена,

от валмото на овцата,

лятно стригана за вълна!

Чуй сега, че да ти кажа,

вслушай се, като говоря:

ечемик свари за пиво,

малц — за благата напитка,

гледай само да изгаря

скършеното, не — зърното!

Благото когато кипне,

поопитвай го на сладост,

без да го разбутваш с пръчка,

без да го въртиш с лъжица:

бъркаш ли, с ръка разбърквай,

с длан отгребнато опитвай!

Влизай в банята по-често,

чиста да ти е ръката!

Благото събира котки,

котараци край казана!

Страх от тези котки имай,

не — от вълците в гората,

в банята когато влизаш

нощно време, в късна доба!

А когато гост почука,

посрещни го както трябва!

Всеки дом е спастрил, скътал

нещо хубаво за госта:

вкусна мръвка от месото,

курабия от тестото!

Покани да седне гостът,

усмихни се дружелюбно,

масата преди да сложиш,

нахрани го с топли думи!

А когато си отива,

а когато се прощава,

ти сама не го изпращай,

не излизай вън, на двора,

да не разгневиш мъжа си,

да не ти се поразсърди!

Искаш ли да поизлезнеш

и на гости да отидеш —

не излизай, без да кажеш,

не отивай, без да питаш!

А и в селото — внимавай,

вслушвай се какво говориш:

своя дом не укорявай,

зла свекърва не нападай!

Ще те питат и невести,

и женици ще разпитват

свекърът дали укрива

масленицата от тебе.

Ти не смей да проговаряш,

че я крие и укрива,

а кажи, че ти оставя

нещичко да понамажеш,

колкото и да го няма

твоето масло гранило!

Слушай ме, добре да чуеш

туй, което ще ти кажа!

Роден дом сега оставяш,

за да идеш в чужда къща.

Майка си недей забравя,

ще я огорчиш, горката!

Тя живот ти е дарила,

хранила те е, поила,

носила те е в плътта си,

кърмила те е с гръдта си,

често пъти недояла,

в нощите над теб е бдяла,

люлката ти е люляла,

нежни песни ти е пяла.

Който изоставя майка,

майка който огорчава,

мир при Мана не намира,

зло го чака при Туони.

Има в Манала да страда,

да си пати в Туонела,

който огорчава майка,

майка който изоставя.

Маналските бели щерки,

туонелските — ще кажат:

«Как можа ти да забравиш,

как можа да изоставиш

тази, дето се потеше,

дето с теб в сърцето беше,

дето в банята самичка

върху сламата лежеше

болките, с които идем —

да живеем, свят да видим!»“

* * *

И старицата от пода,

дрипавата просякиня,

праговете на селцето,

хората му опознала,

проговорила накрая,

казала каквото знае:

„Пял петелът на жена си,

син кокошкин кукуригал,

гарванът, и той си пее,

пролет ако се забави.

Песен и на мен приляга,

но къде е тя, отмина,

настани се в чудна къща,

в скута на жена любима.

Само аз — без дом, без злато

и без обич поменувам.

Чуй, сестрице, мен послушай!

В къща мъжова отиваш —

сляпо своя мъж не следвай,

както правех аз самата,

обичаите да следвам,

на мъжа си да угаждам!

Бях цветче, когато раснах,

в борова гора — калуна,

вдигах се, издънка млада,

стройно се извих в момиче,

всички казваха — черешка,

златна ягодка в гората,

пиленце — зова ме татко,

патенце — зова ме майка,

птицо — казваше ми батко,

чинка — казваше ми кака.

Бликах, сякаш цвят в полята,

връзвах, сякаш плод в гората

кипвах върху бреговете,

звънках върху цветовете,

долините огласявах,

светли хълмове разпявах,

с мен играеха горите,

с мен се вдигаха тревите.

Хоп — лисичето в капана,

катеричката се хвана,

мъж желан, мечта-надежда,

в чужда къща те отвежда.

Бог момичето създава,

Бог така го възпитава:

до съпруг да е съпруга,

до свекървата — робиня.

Тъй черешката очаква,

златна ягодка не трае

Чужди устни да я схрускат,

чуждото да приласкае.

Сякаш нещо тук й пречи,

сякаш нещо тук я мъчи,

с клонче удря я брезата,

с корен спъва я елхата.

Влезнах аз като съпруга,

пред свекървата застанах,

казваха ми дотогава,

че това е къща стара,

че са шест добрите стаи,

две, да кажем, са килери,

че до нея са хамбари,

че цветя растат край пътя,

край потока — ечемици,

по полетата — овеси,

че се лее там животът,

сякаш по вода протича,

че париците са много,

а и нови ще прииждат.

Луда бях, че съм отишла,

глупава, че се ожених:

къщичка — на шест подпори,

а отвън — на седем колци.

Вън — безжалостни простори

и проскубани елшаци,

скапани гори прогнили

и безплодни храсталаци,

пусти навеси, сандъци,

празни кочини, хамбари,

само приказките — много,

че да искаш да добавиш.

Майка си докрай нечула,

влязла вече в нова къща,

обич, мислех, ще намеря,

ще дочакам, смятах, почит.

Огън исках да разпаля,

но и паздерка не срещнах,

търсех, спъваше ме прага,

удряше в чело — гредата.

Погледите ме следяха:

поглед чужд иззад вратата,

мрачен поглед от стената,

остри погледи от пода,

Зли очи — далечни, чужди,

че и огън в тях бушува,

с пламъци като езици

изпод гърлото на свекър.

Мислех си, и туй ще мине,

както всичко отминава,

хората ще се разчувстват,

стига аз да съм смирена:

като заече препусках,

като катеричка скачах,

бях последната в леглото,

първата, която става,

но и обич не намерих,

както не дочаках почит —

лес да бе, бих го изсякла,

връх да бе, бих го подмела!

Млях брашното, та премелвах

буците му търпеливо,

че да може да преглътне

огнегърлата свекърва,

седнала все тъй, открая,

на трапеза господарска.

Само моят хляб бе пълен

с камъчета нестрошени,

печката ми бе трапеза,

общият черпак — лъжица.

И нали си бях невеста,

миличка снахица нежна,

мъх събирах от блатата,

че да си замеся хляба,

носех от геран водата,

че на глътки да я пия;

та отнасях и блюдата,

белким нещо в тях открия.

Цяла нощ да бях стояла

край греблата, край веслата,

риба пак не бих видяла

на свекървата в ръката,

а каквото се не случи,

няма как да си го спомниш!

Жънах лете класовете,

ринах зиме снеговете,

сякаш бях жена наемна,

взета само за слугиня.

Даваха ми в тази къща

и свекърва, а и свекър

туй, което е по-дълго,

туй, което е по-тежко,

вила — ако е голяма,

и бухалка — по-отбрана.

Как един не се замисли,

че съм слабичка женица,

че повяхват и герои,

че угасват и жребици!

Тъй, невеста в тази къща,

правех, всичко да направя,

струвах, колкото си струвах,

а додето други спяха,

влизах аз в легло-огнище,

че да се пека на огън.

Слушах всякакви нападки,

гълтах всякакви обиди,

весела, че да отминат,

кротка — за доброто име.

Дъждове от думи бяха

думите под тази стряха,

бяха гвоздеи и мушки,

полетелите градушки.

И търпях аз, изтърпявах,

зло към злото да прибавя,

масло в огън да налива

безпощадната свекърва.

Но не ме това погуби

и не ме това отчая:

вълк излезе от мъжа ми,

мечка стана той накрая,

уж яде, а не поглежда,

ляга уж, а гръб отрежда.

Тъкмо от това застрадах,

скривах се в хамбара, плачех,

спомнях дните си предишни,

светлите си дни човешки

там, на двора на баща ми,

в майчината топла къща.

Песента, която зная,

пях и още ще я пея:

«Гледала добрата майка

ябълчица да отгледа,

станала фиданка чудна.

Зле я само засадила

сред земя неплодородна,

сред навъсени полета,

сред жестоки камънаци,

пънове и коренища —

там да се плоди дръвчето,

там да страда и да жали.

Ставах аз, това се знае,

и за по-достойно място,

и за двори по-широки,

и за порти по-високи,

ставах и за мъж по-хубав,

и за по-добър закрилник.

Как се срещнах, как се свързах

с този будала накрая —

с тяло като черен гарван,

с нос като на черна врана,

с вълче гърло зад устата,

с меча стъпка под петата!

Този ако бе ми нужен,

щях в гората да отида,

че едно дърво да взема,

пънче някакво край пътя,

чим да сложа за косата,

рижав лишей — за брадата,

хладен камък — за устата,

мека глина — за главата,

въгленчета — за очите,

бели шумки — за ушите.»

Бях запяла тази песен,

с нея се успокоявах,

миличкият като влязъл,

че да чуе зад вратата!

Боже мой, така подскочи

и така навън изхвръкна,

че по нрава го усетих

и по мечата му стъпка:

не от вятър, а от злоба

вееше му се перчемът,

че и скърцаха зъбите

с пламък лош между очите.

Пръчка някаква докопал,

взел в ръцете си тояга,

втурна се — да ме пребие

и успя да ме удари!

Сетне, нощ като настъпи,

като тръгнахме за отдих,

той посегна към стената,

взе камшик иззад вратата,

не за друг го взе — за мене,

за жената си нещастна.

Отдих ли? Каква почивка?

Сън такъв не бих желала!

Както легнах аз до него,

той така ме преобърна,

би ме с яростни плесници,

би ме с длани и юмруци,

би ме с жилави камшици,

като моржови костици.

Че побягнах от мъжа си,

от нещастната постеля,

но и той — отзад напада,

стигнах някак си вратата!

Там ме хвана за косите,

кичури от тях оскуба,

че ги хвърли вън, на двора,

вятърът да ги разнася.

Нито можеш да извикаш,

нито някой ще те чуе!

Стой в цървула си железен,

че му навърви вървите!

И стоях аз до стената,

с гръб към камъка зазидан,

чаках бяс да поутихне,

да отмине гюрултия.

Но утихна ли? Остана!

Бяс човешки край си няма!

Мръзнах, докато измръзнах,

чаках, сякаш че ме чакат

там оттатък — зад стената,

там оттатък — зад вратата.

Там започнах да се питам

и започнах да гадая:

може ли да се изтрае

този гняв и тази злоба

в съборетина на Лемпо,

в дяволско гнездо на чума?

Чак тогава се сбогувах

и отминах злата къща,

дълго бродих през полята,

дълго газих през блатата,

през потоците прескачах,

в края роден да се върна.

Там елхите бяха сухи,

боровете — изкривени,

гракна гарванът да каже,

враната — да го повтори:

«Тука не търси родина,

нямаш татко, нямаш майка.»

Чух ги аз, но ги отминах,

братовия двор да стигна.

Скръцна портата, изскърца,

цялото поле заглъхна:

«Ти ли си! Защо се върна!

Кой сега ще те посрещне!

Татко ти умря отдавна,

майка ти отдавна свърши,

чужд човек е твоят батко,

взе си за жена — рускиня!»

Бавно минах аз през двора,

че да влезна в къща родна,

хванах дръжката над прага,

но ми се видя студена.

Влезнах в стаята предишна,

стъпих, без да се озъртам,

но една стопанка нова

срещна ме оттам сърдито.

Тя ръка не ми подаде,

аз ръка не й подадох,

мен ме води стара гордост,

нея води гордост нова.

Печката с ръка опитах,

Стори ми се твърде хладна,

хлад ме лъхна от стените,

от тавана, от ъглите.

Брат ми, в ниското полегнал,

там, до печката, лежеше,

целият покрит от сажди,

целият обсипан с пепел,

в мръсотия чак до лакът,

в калнотия чак до гуша!

Тъй ми проговори братът,

сякаш чужд на чужд продума:

«Ти — коя си? Кой те праща?»

Аз тогава му отвърнах:

«И сестра си ли забрави,

родната сестричка мила!

Породи ни обща майка,

обща майка ни отгледа,

патица една и съща,

и една и съща — гъска!»

Ревна братът, че заплака,

та проля сълзи горчиви…

Сетне тихичко помоли

нелюбезната съпруга:

«Дай да хапне — на сестра ми!»

Но жената го изгледа,

зелева чорба поднесе

с кокал глозган, та оглозган,

я от по-далечни хора,

я от кучето на двора.

Сетне пак помоли тихо

нелюбезната съпруга:

«Дай да пийне — на сестра ми!»

Но жената го изгледа,

пиво мършаво поднесе,

жълта някаква водичка,

неоплакнала ръцете,

та очите да оплакне.

Тъй си тръгнах, тъй оставих

роден брат и родна къща,

ден вървях, неделя скитах,

дълго ходих, обикалях

заливите край морето,

бреговете край реките,

дворовете без огради,

незалостените порти,

ходих, водих аз рояци —

гладни, дрипави, дечица…

И не са, да кажеш, малко,

повечко са тези хора,

дето гледат да ти креснат,

че носа да ти натрият.

Рядко срещат се ония,

дето те с добро посрещат,

нужна дума да ти кажат,

печката си да разпалят,

ако дъжд те е забръскал,

ако сняг те е затрупал,

ако влизаш с мокри дрехи,

с вледенена вече шуба.

Можех ли да си помисля,

можех ли да си представя,

сто човеци да говорят,

хиляди да го повторят,

че беда, и то — такава,

че такава страшна мъка

някога ще ме догони,

че да имам да си патя!“

Двадесет и четвърта руна

Там съветвали невеста,

вразумявали момиче.

Тук пък аз ще поговоря

с мило братче — младоженец:

„Младоженецо, мой братко,

ти си свиден между свидни,

ти си виден между видни,

ти си най-добър от всички!

Хайде двамата да седнем,

още нещо да си кажем.

За долитналата птица,

хванатото конопарче!

Трябва да си благодарен

на живота, на съдбата,

че догони, че намери

толкова добра невеста!

Дар от Бога е доброто,

Бог ти го изпраща щедро,

посрещни го с благодарност,

с обич към баща и майка,

че такава чудна птица

всякое гнездо не ражда!

Ясно е това момиче,

нежно е до теб, добро е,

бяла булка ще си имаш

в булчините бели дрехи,

вярното сърце ще бие,

с две ръце ще те обвие,

всяка работа ще свърши:

ще мете и допремита,

ще пере и доизпира,

ще избелва-доизбелва,

ще изприда-доизприда,

ще тъче-доизтъкава.

Бърдото й ще подпява

звучно като кукувичка,

а совалката ще скача

леко като катеричка,

с устни нишките ще връзва,

с бързи устни като белка.

Цялото селце ще слуша,

ще кънти в полята нощни

нейният разбой безсънен,

станът, който бие здраво.

Младоженецо, мой братко,

момче хубаво и мъжко!

Брус е нужен на косата,

прът на портата е нужен,

трябва да откриеш бруса,

колче трябва да намериш!

Слънцето като се вдигне,

идва време за коситба,

изведи в поле момата,

че да чуе как косата

съска в сухата тревица,

храпа в блатната острица,

шушне, гъгне в шумоляка,

звънка, реже храсталака!

А за следващото утро

приготви добра совалка,

хубав вътък за платното,

здраво бърдо за кросното,

твърда, сигурна подножка,

че да заработи станът!

Дай на своята невеста

своето да си навива,

да го дипли на кросното,

с бърдото да го оглася,

цяло село да го слуша,

нощем да кънти в полята!

Старите ще го дочуят,

бабичките ще попитат:

«Кой тъче? Кой млати стана?»

Трябва да им отговориш:

«Блъска се, тъче на стана

моята душичка мила!

Бърдото ли да разхлабя,

да отпусна ли кросното?»

Нищо няма да разхлабваш,

нищо няма да отпускаш,

ако слънчево момиче,

ако лунна хубавица,

ако малко звездно клонче

Звездна тъкан изтъкава!

Младоженецо, мой братко,

момче хубаво и мъжко!

Тръгнеш ли да си отиваш,

хванеш ли отново пътя

с твоето момиче мило,

с твоята добра невеста,

карай, гледай си врабчето,

хванатото конопарче,

в ямите не го въвличай,

в портите не го притискай,

пън не бива да ви спъва,

камъче — да ви обръща!

В бащината родна къща,

в майчините равни двори

в яма никой не въвлича,

в порта никой не притиска,

пънчетата там не спъват,

камъче — да ви обръща!

Младоженецо, мой братко,

момче хубаво и мъжко!

Не оставяй свойта мила,

своята добра невеста,

в тъмните ъгли да крее,

по килерите да вехне!

В бащината родна къща,

в майчините равни двори

в ъгъл тя не е стояла,

в тъмното не е сновала,

до прозорците е расла,

насред стаята — живяла,

радост бащина по тъмно,

радост майчина по светло!

Не оставяй и в гнева си

своята добра невеста

щурата трева да гази,

с длани да троши жарава,

хляб от слама да замесва,

да пече тесто от трици!

В бащината родна къща,

в майчините равни двори

щурата трева не газят,

с длани не трошат жарава,

хляб от слама не замесват,

не пекат тесто от трици!

Карай, гледай си врабчето,

конопарчето си мило

отведи в полята плодни

ръж да жъне, ечемици,

бухнал хляб да ти замеси,

пиво кипнало — наточи,

хляб от класове пшенични,

пиво от зърна прилични!

Младоженецо, мой братко!

Карай, гледай си врабчето,

гледай твойто конопарче

никога да не заплаче!

Зърнеш ли го без усмивка,

видиш ли го да тъгува —

впрягай кончето в шейната,

вихрогончето — във впряга,

стар баща да навестите,

в стара къща — стара майка!

Не посягай на врабчето,

на доброто конопарче,

не го имай за робиня,

за прислужница наемна,

та в килера да не влиза,

да не стъпва сред хамбара!

В бащината родна къща,

в майчините равни двори

тя не е била робиня,

нито е била слугиня,

влизала е и в килера,

стъпвала е и в хамбара,

и брашното е следяла,

и яйцата е държала,

стигала е до гърнето,

точила е от бурето,

с лост залоствала килера,

с лост отлоствала хамбара!

Младоженецо, мой братко,

момче хубаво и мъжко!

Ако можеш да помилваш,

сам милувка ще получиш:

тръгнеш ли да видиш тъста,

тъщата си да споходиш,

хубаво ще те посрещнат,

ще те нагостят богато,

кончето ти ще разпрегнат,

ще го вземат от шейната,

че и него да посрещнат,

да го нагостят богато!

Не натяквай на врабчето,

на доброто конопарче,

че не е от сой, да кажем,

от рода богата, знатна!

То си е от сой, доброто,

и родата е голяма:

с боб полето да засееш,

всеки по зърно ще вземе;

с лен полето да затрупаш,

гранка всеки ще получи!

Не посягай, зло нещастно,

с камък не замеряй птица

и с камшика не посягай

да удариш по женица,

та очи да скрие в шепи,

скритом жално да ридае!

В бащината родна къща,

в майчините равни двори

с камък птица не замерят

и с камшика не посягат,

с шепи там очи не крият,

скритом не ридаят жално!

Ти бъди стена пред нея,

стълб на прага, на вратата

щом свекървата надумва

щом и свекъра подвиква,

щом и гостите подемат,

а съседите подклякват!

Вкупом ако проговорят,

че плесник ще я оправи,

ти ръката си не вдигай,

тя шамар не заслужава,

три години си я търсил,

чакал си я три години!

Ако учиш, поучавай

свойта ябълка зелена

само насаме — в постеля,

само насаме — на двора,

разговаряй търпеливо:

първата година — с думи,

втората година — с поглед,

третата — с крака под маса.

Не поиска ли да чуе,

не поиска ли да знае,

отсечи тогава вейка,

клонче хвощово, да кажем,

лекичко я посъветвай

на четвъртата година,

почвай с мекото открая,

с твърдичкото не посягай,

да не стигаш до камшика

и до яката тояга!

Не поиска ли да чуе,

не поиска ли да знае,

отсечи тогава клонче,

пръчка от бреза, да кажем,

в шубата си я напъхай,

никой нищо да не види,

дето трябва, извади я,

но не бързай, потули я!

Не поиска ли да чуе,

не поиска ли да знае,

значи време е за пръчка,

с пръчката я посъветвай,

само че — на скрито място,

никой нищо да не види!

Не посягай сред полето,

не бушувай сред нивята:

в селото ще се разчуе,

хората ще те разнасят,

думите си имат ехо,

а плачът, и той се помни!

Удряй по гърба, щом биеш,

бий по задника, щом удряш,

не посягай на очите,

не посягай на ушите,

че око ако подпухне

и ухо ако заглъхне,

свекърът ще се намуси,

а свекървата — усмихне,

селото ще пита, чопли,

ще се смее до насита:

«Бой е имало, изглежда!

Битката била е люта!

Вълчи ли са тези нокти?

Меча ли е тази лапа?

Да не е вълче съпругът?

Май че ноктите са мечи?»“

* * *

Старец, поседял до печка,

просяк някакъв продумал,

че да каже като скитник

старческата своя дума:

„Слушай, мъжо разядосан,

не угаждай на жена си,

на езичето й гладко,

както правех аз, горкият!

Хляб купувах, че и масло,

мед купувах, че и пиво,

сол купувах, че и мръвки,

прясна и солена риба;

пиво тукашно намирах,

но зърното бе чужбинско!

Носих аз, каквото носих,

но добро не ме настигна.

А веднъж като се втурна,

за косите ме задърпа,

а лицето й — ужасно,

погледът в очите — страшен,

че въздишки, че обиди,

злобна треска я тресеше,

будала ме тя нарече,

пън, дръвник, какво не каза!

Чак тогаз обърнах края,

чакай, рекох, че да видиш:

клонче от бреза отсякох,

тя с прегръдка ме посрещна;

връхче борово подкастрих,

тя в устата ме целуна;

пръчка върбова намерих,

станах миличък за нея!“

* * *

Че въздъхнало момиче,

просълзило се, горкото,

през сълзите заридало,

болката си да изплаче:

„Времето е за разлъка,

гостите се разотиват,

на вратата се прощават,

идва моята раздяла,

прошка трябва да си взема,

сбогом всекиму да кажа,

на селцето си прекрасно,

на вълшебните поляни,

по които аз съм расла,

леко расла, та порасла

още в детството си ранно,

в юношеството чудесно.

Можех ли да си представя,

можех ли да си помисля,

че разлъка се задава,

че раздяла ме очаква

с милото дърво на двора,

с милата гора на хълма.

Вече виждам, вече зная:

време е дошло разделно,

празни са докрай тавите,

чашите стоят изпити,

предниците на шейните

гледат вече към вратите,

с гръб към старата конюшня

кончетата чакат впряга.

С думите на благодарност

как сега да се обърна

към грижливата си майка,

към добрия си бащица,

към любимото си братче

и към нежната сестрица?

Татенце, благодаря ти

за живота, който имам,

за храната ти насъщна,

за отбраните парчета!

Майчице, благодаря ти

за живота, който имам,

за утробата насъщна,

за кърмилното ти мляко!

Братко мой, добра сестрице,

и на вас съм благодарна!

Благодарна съм на всички

в къщата и вън — на двора,

сред които съм живяла,

расла, тичала, играла!

Не тъгувай, мили тате,

не тъгувай, мила мамо!

Не тъгувайте, роднини,

мили гости и сватбари!

Не тъгувайте за мене,

за това, че си отивам,

за това, че заминавам

в чужди край и в чужда къща!

Божието слънце свети,

свети месечина Божа,

свети Божи рой звездици,

светло е докрай небето,

накъдето и да тръгнеш,

докъдето и да стигнеш:

светлина обсипва пътя,

а и обичната къща.

Време е да кажа сбогом

и на родното огнище,

и на слънчевата стая,

и на сладкото в килера,

на полята, на блатата,

на тревите, на водата,

на златистите потоци,

на сребристите отскоци,

дето се жените къпят,

а пастирчетата — гмуркат.

Ще оставя зад гърба си:

на процапалите — вада,

на унилите — горица,

на желаните — ливада,

на безсрамните — ограда,

на поелите — пътека,

на пристигналите — порта,

на играещите — дворче,

на чистниците — метличка

и парцалче зад вратата,

на елените — поляна,

а на рисовете — шума;

на гъсоците — тревица,

клон — на уморена птица.

Тръгвам вече, заминавам,

вече другаде ме чакат,

в чужда есен ще замръкна,

в чужда пролет ще осъмна,

стъпките ми ще се стапят,

дирите ми ще потъват

като сняг върху елече,

като фуста във фъртуна.

Ако някога се върна

в този край, в местата родни,

майка няма да ме чуе,

татко няма да ме види,

дълго аз ще ги оплаквам

сред пръстта и сред тревите,

троскот докато поникне,

смрика докато покара

върху гроба на баща ми,

над могилата на мама.

Ако някога се върна

в този край, в местата родни,

никой няма да ме срещне,

ще ме срещнат две-три дружки,

на оградата — къделя,

в храсталаците — вретено,

там ги скрих като момиче

в палавото мое време.

Кравата ще ме познае,

майчиното ми теленце,

дето го поих и храних,

дето пак мучи на двора

все по пътя от обора

до оборското бунище.

Само то ще ме познае,

че съм тукашна и своя.

Кончето ще ме познае,

бащиното ми жребченце,

дето го поих и храних,

дето цвили пак на двора

все по пътя от обора

до оборското бунище.

Само то ще ме познае,

че съм тукашна и своя.

Кучето ще ме познае,

батковото ми мъниче,

дето го поих и храних,

дето лае пак на двора

все по пътя от обора

до оборското бунище.

Само то ще ме познае,

че съм тукашна и своя.

Другите ще ме отминат,

ако някога се върна

все по същата пътека,

все при същата къщурка,

същата река видяла,

същите рибарски мрежи.

Сбогом, покрив мой чудесен,

слънчев праг на мойто детство —

де да можех да се върна,

да започна отначало!

Сбогом, пруст великолепен,

слънчев под на мойто детство —

де да можех да се върна,

да започна отначало!

Сбогом, двор, простор в простора,

слънчев връх на мойто детство —

де да можех да се върна,

да започна отначало!

Сбогом! Доземи се кланям

на полята, на тревите,

на шубраците с малинки,

на горите с боровинки,

на цветята в равнината,

на тръстиките в блатата,

на елхите по бърдата,

на брезите в низината!“

* * *

Взел ковачът Илмаринен

хубавицата в шейната,

кончето с камшик ударил,

глас отекнал в тишината:

„Сбогом, брегове крайморски,

сбогом, хубави поляни,

борове върху бърдата,

дъбове сред низината,

бели хвойни до къщята,

до реките — песекини,

ягодки между листата,

сламки между камънака,

коренисти върбалаци

и трънливи буренаци!“

Не загърбил Илмаринен

дворовете сариолски,

чул какво за него пеят

сариолските дечица:

„Черна птица полетяла,

над горите прелетяла

пиленцето ни да грабне,

ягодката да отскубне,

ябълката да откъсне,

с рибката да се завърне.

За парица я подмами,

с малка въдица я хвана.

Кой от днеска ще ни води

до реката, до върбите?

Кой гърнето ще подгрее,

кой котлето ще напълни,

кой ще чисти и разтребва,

кой ще бърше и премита,

кой ще мие чаши, кани,

за ушенце кой ще хване?“

Чул ковачът Илмаринен,

но побързал да отмине

с похьолската си невеста,

сариолска хубавица.

Тръгнала от меден залив

през бакърени полета,

в пясък съскала шейната,

камък в плазовете святкал,

но летяла тя по пътя

и обковите звънтели,

и подпорките трещели,

възли скърцали и ритли,

та хомота от върбичка,

та стръките от брезичка —

припкало доброто конче,

бяло конче-вихрогонче.

Ден пътувал Илмаринен,

сетне втори, че и трети,

уловил с ръка юздата,

с другата ръка — момата,

крак потулил под черджето,

другия — навън изпружил.

Тичал конят път да гони,

ден отминал — път отминат,

тъй — на третия, накрая,

слънцето преди да падне,

стигнали до Илмаринен,

до ковашката му къща:

дим се вдигал от комина,

черен пушек се изправял,

топло дишал над полето,

че да стигне до небето.

Двадесети пета руна

Чакали от много време,

все поглеждайки навънка:

где са тези младоженци

и защо се още бавят?

Уморили се очите

през прозорците да гледат.

Поизтръпнали нозете

пред вратите да очакват.

Схванали се гърбовете

по стени да се опират.

И цървулът се разнищил

да се тътри до завоя.

Но в едно чудесно утро,

в утрото на ден прекрасен:

шум нахлул откъм гората,

звъннала оттам шейната.

Лока, старата стопанка,

майката на Илмаринен,

калевалката, видяла:

„Нашата шейна се връща!

Похьолска невеста води

моят син от Сариола!

Заповядай, мили сине,

в роден край и в родна къща,

от баща ти наследена,

от деда ти построена!“

Бързо карал Илмаринен,

че да стигне родна къща,

от баща му наследена,

от деда му построена.

Звънкали чудесни птички

от хомотчето на коня,

гукали и гургулички,

кацнали върху стръките,

пеели звънчета медни,

разпилени по юздите.

Лока, старата стопанка,

майката на Илмаринен,

щерката на Калевала,

помълчала, промълвила:

„Селото очаква месец,

слънце младите очакват,

сладка ягода — децата,

лодка от смола — водата.

Аз не чаках нито месец,

нито слънце да огрее,

чаках само да се върне

моят син с добра невеста.

Попоглеждах сутрин, вечер,

питах се защо се бави:

пеленаче ли отглежда,

бебенце ли забавлява,

че не иска да се върне.

А ми обеща да бърза,

лед снежецът да не хване,

докато се той завърне.

Попоглеждах сутрин, вечер,

питах се защо се бави,

звъннеше ли впряг навънка:

ей я, мислех си, шейната!

Скръцнеше ли праг навънка:

той е, мислех си, на прага!

Крастав да му беше конят,

а и шугава — шейната,

щях да кажа — вихрогонец,

щях да кажа — бяла хала,

стига да ми го докарат,

да го доведат до вкъщи.

Попоглеждах сутрин, вечер,

питах се защо се бави,

тъй очите си изгледах,

шията си тъй източих:

той ли, миличкият, иде,

негова ли е шейната,

негово звънче ли звънка,

негово ли конче тропка?

Ето го, най-сетне иде,

път пътувал, пак се връща,

че и милата си води,

румената ни снахица!“

„Младоженецо, мой братко!

Дорестия кон разпрягай,

отведи доброто конче

до познатата му ясла,

наведи се да му сложиш

зоб, каквато то обича!

Тъй пред всички поклони се,

пред роднини и пред близки!

Наведи се, поклони се,

сетне казвай патилата,

случилото се по пътя!

Как пътува, как пристигна,

как те тъщата посрещна,

как е в тъстовата къща,

дадоха ли ти момата,

или с бой си я получи,

в крепостта й как проникна,

не събори ли вратата,

не остана ли на прага,

не стоя ли под чардака?

Виждам аз и без да питам,

сам бих могъл да ти кажа:

леко ти е минал пътят,

здрав и читав си пристигнал,

с бой момата си получил,

в крепостта й си проникнал,

липова врата си счупил,

яворова двер открехнал,

вън не си стоял, на прага,

не си чакал под чардака.

Взел си пиленцето мило,

на ръце си го понесъл,

сняг да газиш, че и преспа

с белоснежната невеста.

Някой пусна лоша дума,

лоша приказка издума,

че се връщаш с празни длани,

с празна кошница в ръката.

Гледам, пълна е шейната,

не е бит напразно пътят:

имаше кого да вози

кончето ти златогриво,

тръгнало не брод да мъти,

а невеста да докара,

не каква да е невеста,

а достойна за потта му.“

„Слез, невесто, от шейната,

слез от видното си място,

никой няма да те вдигне,

никой няма да те носи,

бебенцата както вдигат,

мъничките както носят!

Прескочи една седалка,

че да слезеш от шейната

на утъпканата диря,

на пометеното място;

гледай само да не паднеш,

зурлите където рият,

кравите където тъпчат,

кончето където рита!

Меко стъпвай като пате,

ситно стъпвай като пиле,

гледай равното да хванеш,

по утъпкано да ходиш;

свекър в този двор нарежда,

но свекърва го подрежда,

братови са тук нещата,

сестрини навън местата.

Крак сложи сега на пруста,

че да сложиш и на прага,

да прекрачиш в тази къща,

в слънчевата нейна стая

под кованите тавани,

под направения покрив!

Още миналата зима,

още миналото лято

подът взе да понаскърцва,

предусетил твойта крачка;

взе таванът да скрибуца,

предусетил твойта стъпка;

хлопна малкият прозорец,

предусетил твоите лакти.

Още миналата зима,

още миналото лято

взе бравата да почуква,

сякаш чака твоя пръстен;

прагът взе да се снишава,

сякаш твоя крак очаква;

взе вратата да се вее,

сякаш чака твоя лакът.

Още миналата зима,

още миналото лято

стаите се завъртяха,

чакаха сред тях да стъпиш;

прустовете се смълчаха,

чакаха да ги разтребиш;

а килерите — пращяха,

чакаха да ги нагазиш.

Още миналата зима,

още миналото лято

дворът взе да се оглежда,

чакаше те за подпалки;

взе оборът да нагарча,

чакаше да го почистиш;

взе, че се наведе прътът,

чакаше пране да вържеш.

Още миналата зима,

още миналото лято

взе пътечката да гледа —

няма ли да я споходиш;

взе яхърът да потропва —

няма ли да го нагледаш;

дворът взе да намирисва —

няма ли да го оправиш.

Та от вчера, че и снощи,

че и днеска, цяла сутрин

чака кравата да види

кой ще й даде кърмата;

чака кончето да види

кой ще му насипе зоба;

блеят агънцата, чакат

да им понакършиш нещо.

Та от вчера, че и снощи,

че и днеска, цяла сутрин

чакат старците на двора,

зад прозорците — жените,

зад оградите — децата,

младите — отвън, на пътя,

всички чакат, че да видят

нашата невеста млада!“

„Слава тебе, двор претъпкан,

сбрал и мало, и голямо;

слава вам, килери пълни,

че да утолят, заситят;

слава, кухньо изобилна,

дето всеки ще нахрани;

слава, подноси, богати

с гозби редки и подбрани;

слава, весели сватбари,

на трапезата събрани!

Гости, като всички тука,

рядко могат да се видят —

нека да е на сполука,

нека е — на прокопсия!

Младоженецо, мой братко,

възела червен развързвай,

сваляй кърпата от свила,

че да видим кво си, що си

гонил цели пет години,

цели осем — обожавал!

Тази ли е тя, момата?

Малка птица-кукувица,

бяло цвете сред тревата,

бяла чайка над вълната!

Виждам аз и без да питам,

сам бих могъл да ти кажа:

не жена си взел, а — птица,

пролетната кукувица,

патенцето сиво, живо,

пиленцето боязливо,

гранката раззеленила,

пъпката, цветче развила!“

Някакво момче от пода

проговорило тогава:

„Твойта хубостница, бате,

на рендосан прът прилича,

кръгличка е като бъчва,

крачи с вили-мотовили!

Младоженецо загубен!

Падаше се да получиш

за стотак добра невеста,

ако трябва — за хиляда.

Виж какъв ти е стотакът,

хилядарката — каква е:

врана някаква в блатата,

сврака някаква в трънака,

птиче някакво на двора,

сажда някаква в мутвака!

Цяла зима е проспала,

цяло лято е стояла,

без да изплете чорапи,

без да спретне ръкавици!

Затова без дар за свекър

кацна, малката, на прага

със сандъче, пълно с мишки,

с миш-чеиз да влезе вкъщи!“

Лока, старата стопанка,

щерката на Калевала,

както чула клеветата,

тъй отворила устата:

„Глупости говориш, малчо,

всякакви ги бръщолевиш!

Всички може да одумваш,

всички може да подмяташ,

но невестата не давам

с лошо да се споменава!

Мръсни думи си замислил,

гадни думи си изрекъл

с тази биволска устица,

с тази телешка главица!

Хубавата ми снахица

в селото е най-добрата,

тя е като боровинка,

като в храсталак — малинка,

като мила кукувичка,

като песнопойна птичка:

конопарче — на тревата,

белошийка — на брезата.

В Немско няма да намериш,

както няма и в Естонско

хубавица като нея,

толкова добра снахица,

с този блясък на очите,

с тази гъвкава снагичка,

с тази извисена шия,

с тези нежни дълги пръсти!

И — не е дошла без нищо:

колко шуби тя донесе,

колко платове и дрехи,

колко шалове различни!

И — сама си ги е прела,

и — сама си ги е ткала,

от къделята — извлякла,

на вретено — навъртяла.

Има си чеиз, направен

в зимните дълбоки нощи,

доизбелван в ранна пролет

и сушен през ранно лято.

Има си чаршафи тънки

и завивки по-дебели,

както има бели кърпи,

а и шарени забрадки.“

„Мила, хубава невесто,

румено момиче младо!

Хвалили са те в дома ти

като бащино момиче,

а от днеска ще те хвалят

като нашата невеста!

Сам-сама не се навивай,

на тъга не се поддавай!

В блато няма да потънеш,

локва няма да нагазиш:

от едно богатство идваш

в друго — още по-голямо,

от едно охолство идваш

в друго — още по-голямо!

Мила, хубава невесто,

искам нещо да те питам:

зърна ли насам, край пътя,

остри купени големи,

ръж, натрупана на снопи?

Всичкото това е наше:

от мъжа ти разорано,

че от него и посято.

Мила, хубава невесто,

искам нещо да ти кажа:

съумя дотук да стигнеш,

съумей и да останеш!

Къщата ни е удобна

за жена и за невеста,

млякото ще бъде твое,

твое ще е и маслото.

Мила, хубава невесто!

Тъкмо тук е твойто място

банята ни е широка,

къщата ни е висока,

имай свекъра за татко,

а свекървата — за майка,

синовете им — за братя,

щерките им — за сестрички.

Ако някога поискаш,

ако те обхване жажда

рибка бащина да вкусиш,

дивеч, придобит от брата —

девера недей разпитва,

свекъра недей закача!

Имаш си съпруг, там искай,

той ще търси, ще намери!

Няма звяр сред лесовете,

дивеч няма сред полята,

няма там четириного,

както няма и крилато,

както няма и хрилато

вдън реките и морята,

до които да не стигне

твоят ловко-смел избраник!

Мила, хубава невесто,

идваш на чудесно място!

Няма с чутура да стриваш

и с хаванчето да смилаш,

камък тук троши зърната,

в мелници струят брашната,

падаща вода измива

замърсените паници.

Виж какво ни е селцето

и каква ни е земята:

долу — дол, поле — оттатък,

хубава гора в средата,

в дола — мъничка речица,

с прескочикраче водица,

патенце ще я прецапа,

пиленце ще я преплава.“

Яко яли, яко пили,

всички гости нагостили

с крехки риби, с тлъсти мръвки,

с едро счупени комати,

с пиво от добра закваска,

с брага от добра пшеница.

Че прииждали блюдата,

че се пенили пивата

върху подносите пъстри.

Върху шарените табли:

върхове от курабии,

вирове от мед и масло,

щедри късове от сьомга,

от пъстърва — парчетии,

с нож да резнеш от среброто,

с пръст да грабнеш от златото.

Волно пивото се ляло,

мед от бъчвите течала

през отвореното кранче,

през открехнатото чепче,

жадни устни да накваси,

сладки мисли да събуди.

Че дошло за песни време,

някой трябвало да почне!

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

не оставил да го канят,

а подел полека песен,

дал на думите начало,

че да могат да отекнат:

„Мили хора, мили братя!

Щедрички сме на словата,

гласовити сме в нещата,

речовити — на трапеза!

Редом гъските не крачат,

брат на брата не прилича,

често хващат се за гуша

родни братя и сестрици

в краищата наши бедни

и на севера съседни.

Искате ли да попея,

с песен своето да кажа?

Песента не е за всички,

тя си е за кукувички,

тя сама тъче, навива,

боядисва и изприда.

Пеят малките лапландци,

тези, дето са в цървулки,

дето с лосове се хранят,

а и с жилави елени.

Аз ли да мълча тогава,

как да не запеем всички,

дето ръжен хляб сме яли,

ечемично пиво пили?

Пеят малките лапландци,

тези, дето са в цървулки,

дето с ледена водичка

дъвчат борова коричка.

Аз ли да мълча тогава,

как да не запеем всички,

дето хапнахме обилно,

че и пийнахме прилично?

Пеят малките лапландци,

тези, дето са в цървулки,

дето лягат върху пепел,

а се будят върху сажди.

Аз ли да мълча тогава,

как да не запеем всички

в дом, от стълбове издигнат,

извисен от остър покрив?

Мъж да си, добре е тука!

И жена да си, добре е!

Тука бъчви се наливат,

делвите, и те преливат,

мрежите са пълни с риба,

а потоците — с пъстърва,

има хляб за всички хора,

има и за всеки — чаша.

Мъж да си, добре е тука!

И жена да си, добре е!

Умърлушени тук няма,

няма клюмнали от грижи,

хапваме си, без да мислим,

пийваме, че пак да пийнем

за чудесния стопанин

и за щедрата стопанка.

Щом захвалих, нека хваля,

но не знам с кого да почна?

Нека с първата похвала

да похвалим домакина!

Дом издигна той в блатата,

лес изсече за строежа,

трупи борови докара,

букови греди довлече,

че да ги спои и свърже,

да ги извиси до покрив,

до гнездо, добро за всички,

до семейна топла къща.

Камък легна върху камък,

легна на темел гредата,

от дъбаци са гредите,

от букаци са дъските,

от брезаци са корите,

а мъхът е от блатата.

Всичко е градено с грижа

Здраво да стои на място.

Сто мъжаги се потиха,

двеста — сякоха, строиха,

къщата да доизкарат,

покрива да донаправят.

Трудно къщата се вдига,

тежко, бавно се изправя.

Побеляват ти косите,

посивяват ти очите,

уж върви, а пък оставяш

на скалата — ръкавици,

върху клона — потна шапка,

а цървула — сред блатата.

Милият стопанин често

подраняваше с мъглите,

пръв се будеше в селото,

пръв оставяше леглото,

пръв загърбваше колиба,

пръв напускаше огнище,

та роса да го умие,

мокро клонче да го среши.

Той ни е сега поканил,

гостите си той е свикал,

настанил певци — край маса,

луди-млади — край стените,

палавници — върху пода,

щръкльовци — иззад вратите,

любопитни — зад стъклата,

сбор юнаци — върху пруста,

цяло село — върху двора,

закъснели — зад стобора.

Слава на такъв стопанин,

на стопанката му — слава!

Тя трапезата приготви,

подреди каквото трябва.

Тя и хлебеца замеси,

че и питките нашари

с двете си ръце работни,

с пъргавите десет пръсти.

Придошлите тя нахрани

с бухналите си погачи,

с пържените си пържоли,

с баничките си чудесни.

Ножовете се изтриха,

остриета — похабиха,

сьомгите додето корми,

щуките додето чисти.

Милата стопанка често

подраняваше с мъглите,

ставаше преди петлите,

вдигаше се още в тъмно,

сватбата да донаправи,

празника да доприготви,

пиво в бъчвите да сложи,

квас да кипне за децата.

Тъй чудесната стопанка,

милата ни домакиня

с пиво утоли гърлата,

с квас, зарадва и децата,

с пиво от добра закваска,

с квас от семена по-едри,

без да бута и разбутва,

без греблото да пробутва,

бъркала е тя с ръцете,

и с едната, а и с двете,

в чиста каца, в чиста баня

и върху дъска умита.

Тъй добрата домакиня

гледала е, че да види

зърното да не прорасне,

сладът да не се разкапва;

ходила е денем, нощем

бъчвичките да наглежда,

без да се бои от вълци,

без да се бои от мечки.

Аз стопанката прославих,

време е сега за кума!

Който се за кум явява,

той подрежда, той нарежда!

Той е първият в селото,

първият и на хорото!

Кумът, нашият, е спретнат,

от сукно му е кафтанът,

малко му виси ръкавът,

но отзад добре изглежда.

Кумът, нашият, е спретнат,

малко му виси кафтанът,

нещо му се вее пешът,

криво му е дюшемето.

Кумът, нашият, е спретнат,

хлътнала му е яката,

в новолуние тъкана,

в щърболуние избрана.

Кумът, нашият, е спретнат,

ален пояс е опасал,

шит от слънчева девица,

украсен от хубавица

в дни, останали без огън,

в тъмни нощи без пожари.

Кумът, нашият, е спретнат,

има лъскави чорапи,

а и панделки от свила,

пъстри ленти от коприна,

сякаш от злато съшити,

а и от сребро покрити.

Кумът, нашият, е спретнат,

сложил е подложки немски,

сякаш лебед тук ще плава,

глух петел ще се оправя,

гъска върбуляк ще гони,

птица птица ще догони.

Кумът, нашият, е спретнат,

златни, къдрите се веят,

златна, вее се брадата,

шлем той може да нахлупи,

облаците да нагази,

върховете да потъпче,

ако му стотак предложат,

камо ли — за хилядарка.

Ето че похвалих кума,

за кумата идва време!

Откъде се тя намери,

кой разкри пред нея двери?

Талинска е тя невеста,

в Новгород е тя израсла.

Нито е дошла от Талин,

нито в Новгород е расла,

пръкнала се е от Двина,

от реката пълноводна —

там е нейното начало,

там е нейната поръка.

Не е тамошна, да кажеш,

нито пък си е оттука,

раснала е — боровинка,

ягодица е отрасла,

плод, откърмен от полето,

цвят, разцъфнал под небето,

туй ще кажа за кумата

и за нейната родина!

Нежно тя към нас поглежда,

хвърля ни изпод ръката,

сякаш сме совалка финска:

гледай как блестят очите,

сякаш че луна изгрява

брегове да озарява.

Украсена е кумата,

цялата е в тежко злато:

носи златна плетеница,

златоткана огърлица,

златна гривна на ръката,

златен пръстен върху пръста,

златна шнолка на косата,

върху шала — златна брошка.

Мислех аз, че месец блесна,

а проблесна огърлица;

мислех аз, че слънце светна,

а просветна златен пръстен;

мислех аз, че вятър духна,

като се развя полата!

Казал нещо за кумата,

и за гостите ще кажа.

Весела ли е тълпата,

радостни ли са децата,

живнаха ли всички старци,

бодри ли са всички хора!

Гостите докрай огледах,

Знам си ги от много време,

нямало е този наплив,

а и няма да го има:

от отбрани — по-отбрани,

от известни — по-известни,

толкова достойни старци,

толкова добри младежи,

светла, хубава тълпица,

като скреж върху горица,

горе — бяло побеляла,

долу — сиво посивяла.

Ляло се е тук златото,

пръскало се е среброто,

втичали са се полята,

кастрила се е гората,

гостите за да прикъта,

тежка сватба да прослави!“

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

седнал бързо на шейната,

тръгнал да се върне вкъщи.

Недовършил песента си,

той я продължил по пътя.

С песен песента догонил,

трета песен бил подхванал,

като се ударил в камък

и се пръснала шейната:

плазовете се строшили,

ритлите — разполовили,

поломили се гредите,

натрошили се дъските.

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец, попитал:

„Няма ли тук луди-млади,

смели хора сред народа,

старци, опитни в нещата,

живи хора сред блатата,

че да слезнат в Туонела,

в тъмна Манала отвъдна,

че да вземат ключ от Мана,

от Туони — остър свредел,

че да седна да направя

счупената си шейничка!“

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

сам се спуснал в Туонела,

в тъмна Манала отвъдна,

че да вземе ключ от Мана,

от Туони — остър свредел.

Взел каквото взел певецът,

че да се завърне с песен

под дъбравите високи

и сред скорушите ниски,

нужно градиво за плаза,

твърдо, яко за плъзгача!

За седалки и за ритли

сякъл дървеса различни,

докато скове шейната,

та скованото да тръгне.

Впрегнал в нея и жребчето,

кончето си вихрогонче,

и на мястото си седнал

върху предната седалка.

Конят и без бич потеглил,

без камшик поел по пътя,

към добрата си конюшня

и към яслата позната.

Тъй пристигнал Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

до вратата си чудесна,

до чудесната си къща.

Двадесет и шеста руна

Ахти, върху своя остров,

сред полята кауковски,

нивата си разоравал,

хубаво я набраздявал.

Имал той ухо за двама,

с остър слух се отличавал.

Шум нахлул откъм селото,

Звън и тропот — от полята,

съскане — от бреговете,

смях и глъчка — от гората.

Парнала го остра болка,

мисъл блеснала в главата:

сватба вдигат в Сариола,

в Похьола ще има сватба!

Устните си свил от злоба,

веждите до края свъсил,

кипнала кръвта му люто,

люто погледът му светнал.

Хвърлил ралото в браздата,

през ораното преминал,

рипнал той на свойто конче,

бързо в своя дом пристигнал

при любимата си майка,

при добрата си старица.

Недовлязъл, проговорил,

още от вратата казал:

„Майчице, старице моя!

Слагай ми каквото имаш,

дай ми нещичко да хапна,

дай ми нещичко да пийна!

Приготви ми топла баня,

хубаво да се изкъпя,

тялото си да измия,

чистичък да се усетя!“

Майката на Леминкайнен

сложила каквото има,

гладният да си похапне,

жадният да си попийне,

че запарила и баня,

мръсният да се окъпе.

Щуравият Леминкайнен

хапнал там каквото има,

бързал в банята да влезе,

чистичък да се усети.

Мил се, трил се като чинка,

като пуяка се пъчил

с побелялата главица,

с аленото си вратленце.

Чистичък като излязъл,

наредил на свойта майка:

„Майчице, старице моя!

Извади ми бяла риза

от сандъците в килера,

изнеси ми и кафтана —

да изглеждам както трябва,

хубаво да съм облечен!“

Взела майката да пита,

почнала да поразпитва:

„Закъде си се забързал,

да не те е рис подгонил

или искаш лос да стигнеш,

катеричка — да си хванеш?“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Майчице, старице моя!

Нито ме е рис подгонил,

нито искам лос да стигна,

катеричка — да си хвана.

Искам в Похьола да ида,

искам сватбата да видя!

Извади ми бяла риза,

изнеси ми и кафтана —

да изглеждам както трябва,

хубаво да съм облечен!“

Майката не разрешила,

старата му забранила.

Двойна, възрастта шептяла,

тройна, мъдростта не дала

непоканен да отива

в Похьола на чужда сватба.

Спряла го добрата майка,

неуморната старица:

„Не отивай, мили сине,

не отивай, мили Кауко,

не отивай непоканен

в Похьола на чужда сватба!

Никой там не те е викал,

никой там не те очаква!“

Щуравият Леминкайнен

казал, своето да каже:

„Пъзльото покана чака,

юначагата — отива!

Ако няма кой да кани,

все ще има кой да срещне

първо острата му дума,

сетне острата му сабя!“

Майката не премълчала,

старата го задържала:

„Не отивай непоканен

в Похьола на чужда сватба!

Страшен път дотам ще биеш,

сто заплахи пътят крие,

трижди с гибел ще се срещнеш,

трижди смърт ще те догони.“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Старото смъртта си мисли,

гибелта си то предвижда!

Мъж е, който се не плаши,

млад е, който е безстрашен!

Я кажи сега да чуя,

разкажи, че да науча,

гибелта ми как я виждаш,

как смъртта ще ме заплашва!“

Майката на Леминкайнен

проговорила тогава:

„Истината ще ти кажа,

няма нищичко да скрия.

Виждам първата ти гибел,

пред очите си я виждам:

тя ще е на ден оттука,

няма дълго да пътуваш,

огнена река ще срещнеш,

напреки ще е на пътя,

огнен водопад — над нея,

долу — огнени потоци,

огнена скала — отсреща,

на скалата — огън-птица:

нощем зъбите си точи,

денем ноктите си остри

все за този, дето иде,

дето иска да премине.“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Тук женица би умряла,

мъжка погибел тук няма!

Зная аз какво да правя,

Зная как да се измъкна!

В кон елха ще омагьосам,

с друг ездач върху седлото,

той да скача вместо мене,

той да гони огън-птица.

В гъска аз ще се превърна,

да прелитна през потока,

ще прескоча остри нокти,

остри зъби ще избегна.

Я кажи сега да чуя

где е втората ми гибел!“

Казала добрата майка:

„Виждам втората ти гибел,

пред очите си я виждам:

близко тя ще е оттука,

два-три дни ще попътуваш,

пропаст огнена съзирам,

напреки ще е на пътя,

този ров ще е безкраен

и на изток, и на запад,

пълен с камъни горещи,

пълен с пънове пламтящи.

Паднали са там стотици,

хиляди са изпомрели,

кой — с изваден меч в ръката,

кой — с препънат кон в краката.“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Тук женица би умряла,

мъжка погибел тук няма!

Зная аз какво да правя,

зная как да се измъкна!

Мъж от сняг ще си направя,

ще го заледя до края,

него в пламъка ще пратя,

той да ходи по жарава,

той да влиза в жежка баня;

с брезова метла в ръката.

А пък аз — ще се измъкна,

пътя аз ще си намеря

тъй, че косъм да не падне

от коса и от брадичка.

Я кажи сега да чуя

где е третата ми гибел!“

Казала добрата майка:

„Виждам третата ти гибел,

пред очите си я виждам:

по-далеч ще е оттука,

пет-шест дена ще пътуваш,

вълк и мечка се разхождат

там, пред похьолската порта,

там, в мъглата непрогледна,

в теснотията последна,

дето е накрай земята.

Паднали са там стотици,

хиляди са изпомрели,

няма как да те отмине,

вълчи зъб и меча лапа.“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Тук овчицата се губи,

яре някакво, да кажем,

тук женица би умряла,

мъжка погибел тук няма!

Саблен пояс аз си имам,

както имам мъжка хватка,

че вълкът да ме не хапе,

да не ме прихваща мечка,

да не ме приспи Унтамо,

да не тъна в Унтамола!

Зная аз какво да правя,

имам как да се измъкна:

За вълка юздичка имам,

а за мечката — верига!

Ще ги надробя на бучки,

ще ги насека на съчки,

през трупа им ще прегазя,

но ще стигна дето трябва!“

Казала добрата майка:

„Патилата тук не свършват,

свършва само туй, което

в тези пътища остава!

Страшното ще е тепърва:

трижди смърт и триж по-страшна

тъкмо в Похьола те чака,

в къщата, която търсиш!

Тя докрай е оградена

със стобори от желязо,

с тежки плетове челични,

вдигнати до небесата,

че да падат от небето

като копия железни,

намотали гмеж от змии,

Змийска челяд навъртели,

всичко със змии споили,

всичко със змии преплели:

прът, с опашки от змийчета,

кол, с езици от змеици,

змийски зид, забит в земята,

змийски плет — до небесата.

Виждам как пълзят змиите,

как главата си повдигат,

как езиците си стрелкат,

как опашките си вият.

Но змеицата най-страшна

върху прага е навита,

плъзнала е по гредата,

край огнището е свита.

Чувам, съска й гласчето,

виждам, готви се змийчето

ядно зъбче да забие

в тебе, синко мой нещастен.“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Тук женица би умряла,

мъжка погибел тук няма!

Просто — огън ще разпаля,

хубава главня ще взема,

Змийска напаст ще разгоня,

змийска челяд ще пропъдя.

Разоравал змийска нива,

змийски камънак обръщал,

ровил съм се в гущерняци,

хващал съм змийче с ръката,

с двата пръста съм го носил,

че да го размажа с камък,

тъй — едно, че до хиляда!

Змийска кръв по мен полепна,

змийски яд у мен остана,

значи — няма да пропадна,

няма да се дам за нищо,

нито съм за змийска хапка,

нито съм за змийско ложе!

До змиярник ако стигна,

като нищо бих прескочил

прът, с опашки от змийчета,

кол, с езици от змеици,

змийски зид, забит в земята,

змийски плет — до небесата,

че да влезна в тази къща!“

Казала добрата майка:

„О, нещастно мое чедо!

Не отивай непоканен

в Похьола на чужда сватба,

в Сариола — на гощавка!

Виждам там комити страшни,

щедро яли, щедро пили,

че се взели, че се сбили!

Всеки ще те омагьоса

с крайчето на свойта сабя:

там са падали убити

и по-силни, и по-храбри!“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Та нали съм вече бивал

в похьолската стара къща!

Знам ги всичките лапландци,

знам ги всичките турянци!

Ако те са чародеи,

аз съм дважди чародеец:

ще ги надробя на бучки,

ще ги насека на съчки,

дрипа няма да остане

от чудесните им ризи!“

Казала добрата майка:

„О, нещастно мое чедо!

Все за миналото мислиш,

все из отнапред се хвалиш!

Вярно е, че там си бивал,

в похьолската стара къща,

но вълна те бе приспала,

водорасло — позавило.

Яхнал беше водопада,

а потокът те завлече

в Манала вода да газиш,

в Туонела да се давиш.

Щеше там да си останеш,

да не беше — твойта майка.

Чуй сега какво ти казвам!

В Похьола, ако я стигнеш,

на баира там ще видиш

зла гора от остри колци.

Върху всеки — по главица,

а един — останал празен,

твоята глава да вземе,

тъкмо нея да набучат.“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Измишльотините стряскат,

плашат само будалите

с разни битки кръвожадни,

с разни схватки безпощадни!

Смелият не се страхува,

няма кой да го изплаши:

хайде, давай бойна риза,

давай бойните доспехи,

бащината сабя искам,

искам татковото ножче.

Стига са били на тъмно,

стига са били на хладно,

време е да си ги взема,

тъкмо с тях да се препаша!“

Сложил бойната си риза,

стегнал бойните доспехи,

взел и бащината сабя,

татковото остро ножче,

той от тъмното излезнал

и през хладното се втурнал,

сабичката си препасал,

ножчето на място турнал,

като хубава издънка,

бащичко по продължение.

„Кой от Похьола ще дойде,

кой ще рипне в Сариола,

сабя с моята да мери,

ножчето ми — да намери?“

Лък свалил той от стената,

откачил го от пирона

и отново се провикнал,

сякаш другите не чуват:

„Мъж от днес ще е за мене,

за човек сега ще смятам

всеки, който те огъне,

със стрела на тетивата

срещу Похьола мъглива,

срещу Сариола хладна!“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът Каукомели,

вече в бойната си риза,

вече в бойните доспехи

на слугата си поръчал,

казал му какво да прави:

„Хайде, бързо, щом ти плащам,

щом заплата получаваш:

оседлай доброто конче,

дай му нужните такъми,

че при Хийси заминавам,

с Лемпо ще се поразправям!“

Чул поръката, слугата

към конюшнята затичал,

оседлал с такъми бойни

огненото младо конче.

Дал юздицата, доложил:

„Нареденото — изпълних,

конят е готов за всичко,

нареден е, натъкмен е!“

* * *

Вече трябвало да тръгва,

да отива Леминкайнен,

но кракът не го послушал,

дърпал се назад кракът му,

докато го понасилил,

че да тръгне най-накрая.

Изпровождайки сина си,

старата, добрата майка

казала каквото трябва

пред семейното огнище:

„Сине мой, едничко чедо,

ти си моята тояжка!

Тръгвай, след като си тръгнал,

в Похьола на чужда сватба,

но ако те там почерпят,

чашката си не допивай,

половината от нея

на по-лошия отливай:

червеи пълзят по нея,

бият се змии усойни!“

Изпровождайки сина си,

старата, добрата майка

казала каквото трябва,

казала го вън, на прага:

„Тръгвай, след като си тръгнал

в Похьола на чужда сватба,

но ако те там поканят,

цяло столче не заемай,

приседни на стол открая.

Следващата половинка

на по-лошия оставяй:

нека седне той на нея,

негова да е бедата,

него гибелта да стигне,

че да можеш да преминеш,

през смъртта си да прекрачиш!“

Както скочил Леминкайнен,

тъй потеглила шейната,

кончето с камшик ударил,

с бисерен камшик в ръката.

Литнало доброто конче,

полетяло през полята.

Карал, колко, час да кажем,

час бил минал и отминал,

като зърнал черно ято,

кацнало върху земята.

Птиците се разлетели

под копитата на коня.

Паднали пера на пътя,

няколко перца крилати.

Понавел се Леминкайнен,

взел, че в джоба си ги скътал.

Може ли човек да знае

где какво сред път го чака:

всичко може да послужи,

всичко може да потрябва.

Карал, колко, още малко,

педичка от пътя минал:

цвили кончето, та цвили,

стреснало се то, горкото.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът Каукомели,

от шейната се надигнал,

понавел се, че да види

старата каквото казва

и каквото му предсказва:

огнена река протича,

напреки стои на пътя,

огнен водопад — над нея,

долу — огнени потоци,

огнена скала — отсреща,

на скалата — огън-птица:

огън гърлото й бълва,

дави се от този огън,

огнени пера развява,

с клюна си изсича огън.

Птицата видяла Кауко,

казала на Леминкайнен:

„Закъде си тръгнал, Кауко,

где отиваш, Леминкайнен?“

Щуравият Леминкайнен,

Каукомели отговорил:

„Тръгнах в Похьола на сватба,

в Сариола — на трапеза.

Я се отмести оттука,

че да мога да премина,

път стори на Леминкайнен,

на забързания Кауко,

че промушнал се, да стигне,

щом се е веднъж упътил!“

Но орелът отговорил,

рекла огнената птица:

„Път ще дам на Леминкайнен,

на забързания пътник,

през горещото си гърло,

през разпалената глътка!

С клюн ще му отворя пътя,

с гърлото си ще го срещна,

че на сватбата да иде,

на голямата гощавка!“

Ахти хич не се замислил,

не започнал да се мае:

първо в джобчето си бръкнал,

че от дъното извадил

черните пера от пътя,

свити като цвете в китка,

на дланта си ги разпръснал,

разпилял ги между пръсти:

цяло ято от глухари,

дивички петли в гората,

от дланта му полетяло,

между пръсти отлетяло

да засити пламък-гърло,

да засити пламък-глътка.

Тъй щуракът Леминкайнен

първата си смърт загърбил.

Конче той с камшик ударил,

с бисерен камшик в ръката,

литнало доброто конче,

полетяло през полята.

Карал, колко, ден ли, два ли,

минал нещичко от пътя,

цвили кончето, та цвили,

стреснало се то, горкото.

От шейната се надигнал,

понавел се, че да види

старата каквото казва

и каквото му предсказва:

пропаст огнена се свлича,

напреки му е на пътя,

ширнала се е безкрайно

и на изток, и на запад,

пълна с камъни горещи,

пълна с пънове пламтящи.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, се помолил:

„Чуй ме, Уко, чуй ме, Боже,

Повелителю небесен!

Облак доведи от изток,

втори доведи от запад,

трети доведи от север,

доведи от юг четвърти!

Облак с облаците сблъскай,

че да падне сняг обилен,

до гърди да ме затрупа,

сабята ми да потъне,

камъните — да угаснат,

пъновете — да изстинат!“

Уко, Богът в небесата,

Повелителят небесен,

облаче довел от изток,

облаче довел от запад,

облаче довел от север,

облаче от юг примъкнал,

облак с облаците сблъскал,

че да падне сняг обилен,

Леминкайнен да затъне,

сабята му да потъне,

камъните да угаснат,

пъновете да изстинат.

Езеро се появило,

разлюлели се вълнички.

Щуравият Леминкайнен

в лед водата омагьосал,

леден мост така направил,

че да свърже бреговете.

И по този мост преминал,

втората си смърт загърбил.

Конче той с камшик ударил,

с бисерен камшик в ръката,

литнало доброто конче,

полетяло през полята.

Карал, колко, пет ли, шест ли

дни, обречени на пътя;

цвили кончето, та цвили,

стреснало се то, горкото.

Щуравият Леминкайнен

се надигнал, че да види:

и вълче лежи на пътя,

и стръвница — в теснината,

там, пред похьолската порта,

пред вратата сариолска.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът Каукомели,

първо в джобчето си бръкнал,

че от дъното извадил

овчето влакно от пътя,

свито като цвете в китка,

на дланта си го разпръснал,

разпилял го между пръсти:

цяло стадо от овчици,

дива орда от овени

от дланта му полетяла,

между пръсти отлетяла

вълче гърло да засити,

меча лапа да я стигне.

Тъй щуракът Леминкайнен

третата си смърт загърбил.

Минал, колкото отминал,

похьолския двор достигнал

със стобори от желязо,

с тежки плетове челични,

вдигнати до небесата,

че да падат от небето

като копия железни,

намотали гмеж от змии,

всичко със змии споили,

всичко със змии преплели,

прът, с опашки от змийчета,

кол, с езици от змеици,

змийски зид, забит в земята,

змийски плет — до небесата.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, се замислил:

„Всичко си е, както майка,

както старата твърдеше:

виждам как пълзят змиите,

как главите си повдигат,

как езиците си стрелкат,

как опашките си вият.

Птица трябва да си тука,

че да можеш да преминеш.“

Но намерил Леминкайнен

път, по който да премине:

тръгнал с бащината сабя,

с татковия нож в ръцете.

През змиярника преминал,

като нищо той прескочил

прът, с опашки от змийчета,

кол, с езици от змеици,

змийски зид, забит в земята,

змийски плет — до небесата,

че неканен да пристъпи

в Похьола на чужда сватба.

Страшната змия се вила,

че застанала на прага,

тъкмо там се донавила,

че да стигне до тавана,

и с око за сто очици,

и с език за сто езици,

всичките като решето,

всичките като иглица,

а под тях и змийско зъбче,

дето хубаво захапва.

Осмелил се Леминкайнен

по пътеката да мине,

дето мигат сто очици,

дето съскат сто езици.

Осмелил се да говори,

че да каже на змията:

„Ти ли, червей на Туони,

ти ли, лазещо у Мана,

ти ли тук ще ми се пречкаш,

ти ли, Лемпова издънка,

дето се в хралупа крие,

корените да подяжда!

Кой те пуска сред тревата,

кой те хвърли в коренака,

да пълзиш, да изпълзяваш

и главица да изправяш?

Кой изедник ти поръча

шийката си да източваш,

с острите очи да гледаш,

змийско зъбче да показваш?

Майка ли, или бащица,

братец ли, или сестрица,

кой те напои с отрова,

кой те прати с тази злоба?

Я сведи сега главица,

скрий си острото езиче,

слез, където ти е клупа,

стой до своята опашка!

Знаеш ли що път съм минал,

че да стигна чак дотука?

Ти ли тук ще ми се пречкаш,

хайде, махай се от пътя!

Намери си ниски храсти,

мъх ще има и за тебе!

Махай се, копринен кичур,

пухченце от трепетлика,

по тревите се въргаляй,

гледай отдалеч на всичко,

щом си имаш чим за стряха,

черна бучица за къща!

Но глава недей повдига,

Уко сам ще те накаже,

ще удари с дъжд железен,

с град челичен ще те смаже!“

Щуравият Леминкайнен

всичко казал, но змията

не поискала да чуе,

не навеждала главата,

продължавала да съска,

ядно зъбче да показва.

Леминкайнен си припомнил

думи, слушани отдавна,

думи на добрата майка,

на чудесната старица.

С тези думи проговорил

щуравият Леминкайнен:

„Щом от дума не разбираш,

щом не искаш да се вслушаш,

злобата ще те разнищи,

яростта ще те разкъса!

И на две ще се превиеш,

и на три ще се навиеш,

ако мъничко разровя

змийското ти родословие.

Знам те откъде се пръкна,

кой си, що си, червей мръсен:

Сюетар ти беше майка,

татко — злият морски дявол.

Сюетар те бе изплюла,

гадна плюнко, над водите,

ветровете те люляха,

мръсна лиго, над вълните,

люшкаха те шест години,

цели седем те държаха

в сините простори морски,

в ширините необятни,

да се влачиш и развлачваш

под мъгливото си слънце,

докато на бряг излезеш

с бяла пяна от вълните.

Три орисници тогава,

трите феи на Твореца,

случило се там да минат,

край това нечисто място.

Искали да те отминат:

«Нещо става ли от плюнка,

ако й даде Творецът

да задиша, да прогледа?»

Чул Творецът тези думи

и веднага отговорил:

«Злото само зло ще ражда,

подлото ще сее подлост,

ако му дадеш да живне,

да задиша, да прогледа!»

Чул и Хийси тези думи

с пъкленото си ушенце

и веднага се захванал

работата си да свърши:

дъх на плюнката той вдъхнал,

влял й своята отрова.

Тъй си се явила, змийо,

тъй си, гадост, пропълзяла!

Откъде си взе душица?

Дяволчето ти я даде!

Откъде си взе езиче?

От змийчето го получи!

Откъде си взе акъла?

От течащата водица!

Откъде си взе адета?

От пенливата вълница!

Откъде си взе главица?

От шушулката на боба!

Откъде си взе очички?

От лена, посят от Лемпо!

Откъде си взе ушички?

От брезичките на Лемпо!

Откъде си взе устенца?

Сюетарска катарама!

Откъде си взе езиче?

Кейтолайненско маждраче!

Откъде си взе зъбчето?

От трънака на Туони!

Откъде си взе небцето?

От невестите на Калма!

Откъде си взе снагата?

От гъдулката на Хийси!

Откъде си взе куйрука?

От корделата на Мана!

Гърлото ти откъде е?

От самата смърт е взето!

Ето ти рода, издънко,

родословието мръсно!

Махай се от пътя, червей,

черна кал от Туонела,

не пълзи с цвета на мравка,

не пъстрей като дъгата!

Хайде, махай се от пътя,

че да мога да премина,

неповикан да отида,

непоканен да прекрача

в Похьола на чужда сватба,

в Сариола — на гощавка!“

Червеят навел главата,

ниско легнала змията,

свила дългото езиче,

скрила ядното си зъбче,

пуснала да иде Ахти,

щуравия Леминкайнен,

в Похьола на чужда сватба,

в Сариола — на гощавка.

Двадесет и седма руна

Съпроводих моя Кауко,

моя Ахти, островчанин,

все покрай уста свирепи,

все покрай жестоки зъби,

чак до Похьола мъглива,

чак до Сариола хладна.

Време е сега да кажа,

бързо трябва да разкажа

как пристъпи Леминкайнен,

хубавецът Каукомели,

в похьолската стара къща,

в жилището сариолско

като гост на чужда сватба,

непоканен на трапеза.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът Каукомели,

леко ритнал с крак вратата,

спрял на стаята в средата,

подът се извил под него,

поизскърцали дъските.

Щуравият Леминкайнен

както влезнал, тъй и рекъл:

„Ето ме и мен, наздраве,

тук съм, нека Бог ви пази!

Где е щедрият стопанин,

где е щедрата стопанка,

зоб на кончето да сложат,

а на мене — пълна чаша!“

Похьолският стар стопанин

бил на масата, начело.

Тъкмо той му отговорил

с бавно слово, с тежки думи:

„Зоб у нас ще се намери

и за твоя кон на двора,

както и за тебе — чаша,

де да бе отвън почукал,

де да бе поспрял на прага,

там, открая на гредата,

дето парата излиза

с пушеците през вратата!“

Щуравият Леминкайнен

косъм от брада отскубнал,

че и края му захапал.

Помълчал, а сетне казал:

„Лемпо нека ви гостува,

че отвънка да почука

и да се поспре на прага,

докато потъне в сажди!

Миличкият мой бащица

никога не е отвън почуквал,

че и да поспре на прага,

докато потъне в сажди.

Сядал е на видно място,

сядал е пред пълна чаша,

кончето — пред пълна ясла,

сабята — върху стената,

ръкавиците е свалял,

хвърлял ги е през ръката.

Мен защо да ме не срещат,

както срещаха баща ми?“

Крачка той направил, втора,

видно място да достигне

върху чамовата пейка,

върху пейката начело.

Седнал, скръцнала дъската,

пейката се поизвила.

Седнал, казал Леминкайнен:

„Виждам, че не ви се нравя,

щом не ми поднасят чаша,

щом не ми наливат пиво!“

Илпотар му обяснила,

казала му, че да знае:

„Лудо-младо, Леминкайнен,

де да беше гост в дома ни!

Тука си, глави да искаш,

моята глава да вземеш!

Пивото у нас не втаса,

още си е в ечемика,

не замесихме тестото,

не изпекохме месото.

Да се бе отбил по-рано,

щом за късен гост не ставаш.“

Щуравият Леминкайнен

устната си поизхапал,

косъм от брада заръфал.

Помълчал, а сетне казал:

„Значи всичко сте изяли,

всичко е докрай изпито,

бъчвичката е изтекла,

халбичките са прибрани,

нито — чаша да намериш,

нито — нещо да налееш!

Чуй ме, похьолска стопанке,

господарке едрозъба!

Гаден празник си стъкмила,

кучи пир си сътворила!

Месила си сладки питки,

кипвала си сладко пиво,

канила си в шест посоки,

в девет сбутани пътеки,

викала си глухо, нямо,

куцо, сляпо си събрала,

и слугата на слугата,

и жената на жената,

всеки, който се натика —

само мене не повика!

Искаше да ме оставиш

с пивото, от мен сварено,

с туй, което съм забъркал,

с надробеното от мене,

на черпак да си го меря,

капчици да преброявам,

сам-самичък да го пия,

както съм го сътворявал.

Няма да съм Леминкайнен,

гост навсякъде обичан,

ако ми не сложат чаша,

ако нещо не налеят,

ако нещо не запържат,

ако нещо не подгреят,

че след път да си похапна

и след студ да си попийна.“

Илпотар, стопанка вкъщи,

поразтворила устата:

„Где си, мъничка слугиньо,

слушай, щом съм те наела!

Виж там нещо да подгрееш,

бързай чаша да налееш!“

Припнало това момиче

съдовете да измие,

че лъжица да изтрие,

тенджерата и черпака,

сложила да сготви нещо

и от кокал, и от кости,

и от стърганата ряпа,

и от хлебната коричка.

Капки сбирала от чашки,

че догоре да налее

чашката на Леминкайнен,

да си пийне както може.

С чашка стигнала до госта:

„Пий сега, че да те видя

можеш ли да я изпиеш,

мъж ли си между мъжете!“

Щуравият Леминкайнен

жадно в чашката погледнал:

червеи по нея лазят

и змийчета се извиват,

червейчетата — отвътре,

а змийчетата — отвънка.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, проговорил:

„Хайде, червей — в Туонела,

в Манала — змийче, отивай!

Хайде, бягай да те няма,

скрий се, че да те не видя!“

Сетне пак уста отворил:

„Чашко моя безпощадна!

Някой трябва да те пие,

цялата да те изпие!

Чистичкото ще погълна,

мръсничкото — ще отхвърля

само с пръста си безимен,

а до него — и с кутрето!“

Ахти хич не се замислил,

не започнал да се мае:

бръкнал в джобчето до дъно,

кукичка оттам извадил,

в чашата си той я спуснал,

а когато я извадил:

червеите — наловени,

змийчетата — навървени.

Жабички до сто извадил,

червейчета — до хиляда,

на земята ги изхвърлил,

върху пода ги натрупал,

сетне ножа си извадил

изпод кожено калъфче,

червейчетата накълцал,

а змийчетата — нарязал,

че да седне да допие

чашата си както трябва.

Както седнал, проговорил:

„Трън в очите съм, изглежда,

щом не се изправя никой

чашата ми да допълни,

щом нещедра е ръката,

непочистена — софрата,

овнешкото — недовряло,

телешкото — недоклано,

щом прасе лежи на двора,

вместо да лежи пред мене!“

Похьолският стар стопанин

почнал вече да разпитва:

„Я кажи какво те води,

неповикан, непоканен!“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Каненият гост е харен,

непоканеният — дважди!

Похьоланецо, послушай,

чуй сега какво ще кажа!

Но — налей ми за парите,

ще ти заплатя за всичко!“

* * *

Похьолският стар стопанин

вече люто се разсърдил,

озлобил се, разлютил се,

в локва пода омагьосал

под крака на Леминкайнен.

И му казал, че да чуе:

„Пий си, колкото си искаш,

локвата си е пред тебе!“

Но не стреснал Леминкайнен!

Каукомели му отвърнал:

„Нито съм теле у баба,

нито пък съм вол у дядо,

че от локвите да пия,

да ме водят за връвчица!“

И магия сам направил,

заклинание изрекъл,

с чуждото да се пребори.

Казал — и дошло теленце.

То рогцата си навело

локвичката да излочи.

Похьоланецът зашепнал,

казал — и дошло вълченце,

да се хвърли на теленце,

дето локвичката лочи.

Щуравият Леминкайнен

казал — и дошла заица

под зъбите на вълчето,

скокнало върху теленце.

Похьоланецът зашепнал,

казал — и дошло мъниче,

че да лае по заица

под зъбите на вълчето.

Щуравият Леминкайнен

казал — катеричка вече

дращи с ноктите мъниче,

дето лае по заица.

Похьоланецът зашепнал,

казал — златна бялка вече

катеричката захапва,

дето нокти впи в мъниче.

Щуравият Леминкайнен

казал — и дошло лисиче

да се хвърли върху бялка,

дето катеричка хапе.

Похьоланецът зашепнал,

казал — и дошло петленце

под зъбите на лисиче,

дето златна бялка хапе.

Щуравият Леминкайнен

казал — и дошло соколче

да се хвърли на петленце

под зъбите на лисиче.

Похьоланецът замлъкнал,

сетне пак уста отворил:

„Лоша ще е веселбата,

ако още позамръкнем!

Край и лошото си има,

както има и доброто!

Хайде, дяволска издънко,

от трапезата се махай,

тръгвай си оттук, мръснико,

от дома ми се измитай!“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Никой няма да отмине,

и последният негодник,

мястото ако му вземеш,

ако грубо го подритнеш!“

Похьолският стар стопанин

грабнал сабя от стената,

сабя огнена размятал,

гневните си думи казал:

„Ставай, Ахти, ставай, Кауко

хайде, ставай, хубостнико,

сабите си да премерим,

ножовете си да видим,

кой по-бързо ще отскочи,

кой по-леко ще намери!“

* * *

Леминкайнен отговорил:

„Щърбава е мойта сабя,

изхабена от главици,

нащърбена от костици!

Но — да бъде както искаш,

щом в това е веселбата,

нека мерим, да премерим,

че да видим по-добрата!

Моят стар баща е знаел

с кой да мери тази сабя,

време е сега да видим

как ще я върти синчето!“

Сабята си той извадил,

огнената своя сабя,

изпод ножница от кожа,

вързана с копринен възел.

Срещнали се двете саби,

сабя сабя да премери,

похьолската остра сабя

с мъничко била по-длъжка,

с колкото кутре, да кажем,

с колкото по-едър нокът.

Казал щуравият Ахти,

хубавият Каукомели:

„Твойта е май по-длъжка,

първи трябва да удариш!“

Похьоланецът започнал,

удрял, сабята размахвал,

уж главица да улучи,

а дробил какво се случи:

ту гредата на тавана,

ту дъската върху пода,

поломила се гредата,

натрошила се дъската.

Казал щуравият Ахти,

хубавият Каукомели:

„Що е сторила гредата,

що е правила дъската,

че така да я наказваш,

тъй жестоко да я биеш?

Похьоланецо, я слушай,

стар стопанино, послушай!

Тясно е за боя тука,

а и гостите се пречкат,

къщата ще се почупи,

подът й ще се продъни:

по-добре ще е на двора,

на открито да се бием,

там носа си да натрием!

Там кръвта е по-красива,

върху сняг се тя пролива,

леко виждаш всяка капка!“

Двамата навън излезли,

кожа кравешка постлали,

опнали я на земята,

срещнали се върху нея.

Казал щуравият Ахти:

„Похьоланецо, послушай!

По е дълга твойта сабя,

по е остра, по е страшна,

виж добре да я размахваш,

докато не се сбогува

с твоите рамене главата!

Хайде, пръв е твоят удар!“

Похьоланецът замахнал,

удара си той повторил,

сетне трети път ударил:

не попаднал, не улучил,

драскотина не оставил

върху тялото на Ахти.

Казал щуравият Ахти,

хубавецът Каукомели:

„Ред ми е и аз да пробвам,

сабичката да опитам!“

Похьоланецът обаче

вече нищичко не чувал,

махал вляво, махал вдясно,

нийде нищо не намирал.

Че проблеснала онази

нащърбена в битки сабя

в дясната ръка на Ахти,

на щурака Леминкайнен,

за да се допре до бяла,

къса шия похьоланска.

Казал щуравият Ахти:

„Чуй ме, дърти похьоланец!

Бледичко ти е вратлето,

като слънце през мъглата!“

Понавел се севернякът,

похьоланецът погледнал

с крайчец на око да види

като как му е вратлето.

Туй и чакал Леминкайнен,

с дясната ръка замахнал,

тежко сабята стоварил,

дето трябва, там посякъл.

Още с първия си удар

снел главата от плещите,

черепа от раменете,

както ряпата се реже,

както се класът посича,

а и рибята главица.

Тупнала в снега главата,

паднал черепът на двора,

като глух петел от клона,

зле настигнат от стрелата.

На баира там стояла

зла гора от остри колци,

върху всеки — по главица,

а един останал празен.

Щуравият Леминкайнен

там главицата отнесъл,

от земята я повдигнал,

върху кола я набучил.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът Каукомели,

сетне в къщата се върнал

и каквото трябва казал:

„Дай вода, женице гневна,

дай вода да се измия

от кръвта на тази мърша,

от кръвчицата му бледна!“

Севернячката в гнева си

Леминкайнена проклела,

пръкнало се цяло войнство

от осаблени войници,

пръкнало се на стотици,

в хиляди се подредило,

че да смаже Леминкайнен,

щурава глава да вземе.

Леминкайнен се стъписал,

нямало какво да прави,

почнал да се стяга в пътя,

че да тръгва, да замине,

най-накрая да остави,

най-накрая да загърби

похьолската чужда сватба,

сариолската гощавка.

Двадесет и осма руна

Веселият островчанин,

щуравият Леминкайнен,

трябвало да бяга вече,

бягайки, да се спасява

и от Похьола мъглива,

и от Сариола мрачна.

Като пушек той изчезнал,

като вятър се измъкнал,

стореното да загърби,

да избяга от вината.

Но изскочил вън, на двора,

както и да се оглеждал,

кончето си не съгледал.

Вместо хубавото конче

камък позаоблен зърнал,

рижав храсталак намерил.

За съвет къде да иде,

кой би казал-доподсказал

как се луда глава спастря,

как се буен перчем пази,

как се бяга от бедата,

косъм без да се загуби.

Вече шумвало селцето,

хора щъкали по двора,

с погледи иззад стъклата,

втурвала се светлинката.

Щуравият Леминкайнен,

веселият островчанин,

като се видял натясно,

взел и сам да се променя:

в жив орел се преобърнал,

орлово небе достигнал,

че да го опърли слънце

и огрее месечина.

Щуравият Леминкайнен

пак на Уко се помолил:

„Чуй ме, Уко, мили Боже,

с умни две очи надвесен;

с черно стадо — воевода,

с бяло — тих пастир небесен!

Скрий ме в черния си облак

или в бялата мъглица,

че да се измъкна леко,

жив и здрав да стигна вкъщи,

родна майчица да видя,

че и тя да ме посрещне!“

Полетял, криле размахал,

че поспрял да се огледа:

сив сокол летял след него,

с огнени очи го следвал,

син на Похьола мъглива

и на Сариола мрачна.

Сивият сокол му казал:

„Чуваш ли ме, Ахти, братко!

Спомняш ли си как се бихме

равен с равен в люта битка?“

Рекъл Ахти, хубавецът,

веселият островчанин:

„Сив соколе, славна птицо!

Полети назад, върни се,

че на похьолци да кажеш

и на сариолци вкъщи:

«Нокти нямам за орела

да го стигна, да го сграбча!»“

Литнал, долетял орелът,

спрял при милата си майка

с тъжни думи на сърцето,

с тежка мъка на душата.

Срещнала го стара майка

върху старата пътека,

дето стига до хамбара.

Срещнала го, че да пита:

„Сине мой, дете последно,

майчина надежда свидна!

Виждам те, че мъка носиш

от далечна Сариола?

С празна чаша ли остана

там, на похьолската сватба?

Ако е до празна чаша,

пълна тук ще ти налея

тъкмо в бащината купа,

с чест изнесена от боя.“

Леминкайнен отговорил:

„Мила майко, свидна моя!

Мен ли някой ще загърби?

Аз загърбих веселбата,

дал урок на сто юнака,

а на хиляди — поука.“

Питала добрата майка:

„А защо си тъжен, чедо?

Или с конче те надвиха,

с вихрогонче отстраниха?

Ако е до бързо конче,

най-доброто ще си купиш

с бащиното си имане,

с насъбраните богатства!“

Отговорил Леминкайнен:

„Мила майко, свидна моя!

С конче кой ще ме надвие,

с вихрогонче — изостави?

Аз съм, който ще надбяга,

аз съм, който изоставя

и смелчаци по жребците,

и юнаци по седлата.“

Питала добрата майка:

„А защо си тъжен, чедо?

Виждам те, че мъка носиш

от далечна Сариола?

Да не си за присмех станал

пред моми и пред невести?

Че за присмех ако станеш

пред моми и пред невести,

друг път сам ще се посмееш,

ако е за друг шегата!“

Леминкайнен отговорил:

„Мила майко, свидна моя!

Кой на присмех ще ме вземе

пред моми и пред невести?

Аз съм, който се надсмива

над моми и над невести,

сто стопанина посрамил

и хиляда годеника.“

Питала добрата майка:

„Разкажи, какво се случи?

Зла съдба ли те настигна

в хладна Похьола мъглива?

Да не си преял от гозби,

да не си препил от пиво,

да не си сънувал сетне

страшни сънища проклети?“

Веселият Леминкайнен

щураво й отговорил:

„Само бабите тълкуват

сънищата си неясни!

Своите сънища аз зная,

хич не ща да ги гадая.

Хайде, майко моя мила,

приготви ми пак торбата,

насипи ми от храната,

в кърпа ми вържи солчица,

че е време, път ме чака,

за да оцелея в мрака.

Родна къща ще оставя,

двор и порта ще забравя,

остри саби щом се точат,

тънки копия подострят.“

Питала добрата майка,

безутешната старица:

„А защо се точат саби,

че и копия изострят?“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Саби някъде се точат,

че и копия изострят

моята глава да вземат,

шията ми да прекършат.

Нещо се недоразбрахме

в хладна Похьола мъглива,

скочих аз и в бой размазах

похьолския зъл стопанин.

Но и Похьола се вдигна

с цялата войска накрая,

с хилядите срещу мене

цяла Похьола се втурна.“

* * *

Казала добрата майка,

както на дете се казва:

„Помниш ли какво ти казвах,

как те молих, вразумявах,

спирах и предупреждавах

в Похьола да не отиваш!

Можеше да си останеш

тук, под майчиния покрив;

лошо нямаше да видиш

тук, където си пораснал,

в битки нямаше да влизаш,

нямаше войни да водиш.

А сега? Къде си тръгнал,

закъде, забързан, бързаш:

ще потулиш ли белята,

ще загърбиш ли бедата,

ще опазиш ли главата

да стои на раменете,

ще отметнеш ли перчема,

да го милват ветровете?“

Леминкайнен проговорил:

„Има ли такова място,

дето може да ме скрие

от белята, от бедата?

Ти кажи къде да ида,

че да бягам, да се скрия!“

Майката на Леминкайнен

отговорила тогава:

„Зная ли къде да идеш,

че да бягаш, да се скриеш:

бор да станеш вдън гората

или пък елшак в елшака,

злото пак ще те догони,

ще си навлечеш белята,

че и боровете рухват

на подпалки за огнище,

а елшак с елшаци става

за приплетка на плетище.

Кленов клон да си високо,

ниско — вейка от върбица,

злото пак ще те догони,

ще си навлечеш белята,

че и клена се насича

на парчета за огнище,

а върбицата се кърши

ей така, за да я скършиш.

Плод от ягода да станеш,

сред търницата — къпинов,

в нашите поля — малинов,

а по чуждите — черничев,

злото пак ще те догони,

ще си навлечеш белята;

белошийки ще те клъвнат,

ще те оберат момите.

Щука да си сред блатата

или в бързея — пъстърва,

злото пак ще те догони,

ще си навлечеш белята;

от огнището рибарят

с лодката си ще потегли

лека въдица да хвърли,

тежка мрежа да изтегли.

Вълк да беше сред горите

или мечка по скалите,

злото пак ще те догони,

ще си навлечеш белята;

край огнището ловецът

тънки копия изостря,

сухи вълци с тях настига,

едри мечки с тях убива.“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът, проговорил:

„Зная аз местата страшни

и по-страшните познавам,

дето злото те настига,

че да ти се види краят.

Но сега те питам, майко,

теб, кърмилнице, разпитвам,

ти кажи къде да ида,

че да бягам, да се скрия!

Злото, то е под носа ми,

то за гърлото ме стяга,

изтъркулна се животът,

вижда му се вече краят.“

Майката на Леминкайнен

проговорила отново:

„Сещам се къде да идеш,

знам къде да те изпратя,

че да можеш да избягаш,

да се скриеш от бедата:

там земицата е малка,

много мъничка земица,

но живеят без раздори,

в мир живеят там отколе.

Дай ми само честна дума,

вярно се вречи пред мене

да кротуваш шест години,

девет-десет да мируваш

без бойница за жълтица

и без битка за парица!“

Леминкайнен отговорил:

„Давам честната си дума

цяло лято да кротувам,

вярно вричам се пред тебе

второ лято да мирувам,

в люти битки да не влизам,

нито пък войни да водя!

Целият съм вече в рани

по гърдите, по плещите,

в белези от славни схватки,

в тъмни язви от борбите

по мъжествен път опасен!“

Майката на Леминкайнен

дала своята поръка:

„Вземай бащината лодка,

качвай се и заминавай!

Плавай през морета девет,

на десетото в средата

слънчев остров ще намериш,

щедър пристан там те чака.

Кри се някога баща ти

тъкмо върху този остров,

близа старите си рани,

нови, докато зарастват,

там отдъхна от борбите,

там укрепна след войните

стой и ти година, втора,

а на третата — върни се

пак под майчината стряха,

в бащиния роден пристан!“

Двадесет и девета руна

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът Каукомели,

бързо си събрал торбата,

масло скътал сред нещата,

масло за една година,

а за втората — сланина.

Тръгнал, трябвало да бърза,

нямало какво да чака,

но преди да тръгне, казал:

„Заминавам, път ме чака,

три години ще се губя,

пет години ще ме няма.

Где-що имам, тук оставям:

тучни ниви — на червяци,

пасбища — на рогоносци,

а на гъските — ливади.

Сбогом, майко моя мила!

Похьолци като нахлуят,

северняци като дойдат

моята глава да вземат,

ти кажи, че съм заминал,

че отдавна съм отплавал,

жънал, колкото пожънал,

но оставил и за посев.“

Лодката си той избутал,

платноходката изтикал

по плъзгачите железни,

по бакърените шини.

Сетне закачил платната

на високата върлина,

настанил се на кърмата,

взел в ръцете си веслата,

ниско се над тях навеждал,

бързо се над тях изправял.

Но преди да тръгне, казал,

с тези думи проговорил:

„Духай, ветре, вей в платната,

понеси ме над водата

в чамовата стара лодка,

в боровата платноходка

към места неназовани,

хубави, а невидяни!“

Духнал вятърът в платната,

кипнала докрай водата

в сините простори морски,

в ширините необятни.

Месец — духал, сетне — втори,

че и трети месец — духал.

Хубавите островчанки

там седели, по скалата,

гледали в далечината,

взирали се в синината,

чакали — коя баща си,

а коя заминал братец,

но най чакали да зърнат

лодката на годеника.

Кауковата малка лодка,

чамовата платноходка,

отдалеч се появила

като облаче небесно.

Хубавите островчанки

питали се, да налучкат:

„Бяло облаче ли плава,

или бяла платноходка?

Ако беше наша лодка,

тукашна си платноходка,

бързо щеше да доплава,

своя пристан да намери,

вест да донесе далечна,

с новина да ни споходи:

как са там, по бреговете,

мир ли е, война ли водят?“

Бутал вятърът, добутал

лодката на Леминкайнен.

Той обаче я насочил

право към скалите стръмни,

право към брега опасен,

пълен с огнени талази.

Стигнал там и се провикнал

хубавиците да пита:

„Пристан има ли за мене,

заливче на този остров,

лодката си да изтегля,

че да е на сухо място?“

Хубавите островчанки

отговорили веднага:

„Пристан има и за тебе,

заливче на този остров,

лодката си да изтеглиш,

че да е на сухо място.

Пристаните тук са много,

много заливчета има,

стигат за стотина лодки,

за хиляда платноходки!“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът Каукомели,

лодка на брега изтеглил

и веднага проговорил:

„Покрив има ли за мене,

къщичка на този остров,

дето слабият да влезе,

малкият да се укрие

в шумотевици от битки,

в дрънкотевици от саби?“

Хубавите островчанки

отговорили веднага:

„Покрив има и за тебе,

къщичка на този остров,

дето слабият да влезе,

малкият да се укрие.

Покривите тук са много,

много къщички тук има,

стигат за стотина щика,

за хиляда воеводи!“

Щуравият Леминкайнен

продължавал да разпитва:

„Има ли гора за мене,

сечище на този остров,

някакво место брезово,

някакво место елхово,

че със сеч да си подготвя

хубава земя за посев?“

Хубавите островчанки

отговорили веднага:

„Няма тук гора за тебе,

сечище на този остров,

педя място тука няма,

няма ъгълче в гората,

че със сеч да си подготвиш

хубава земя за посев.

Всичко е разпределено,

с колчета е оградено,

има си закон за всичко,

а сечта е забранена.“

Щуравият Леминкайнен

продължавал да разпитва:

„Място има ли за мене,

има ли на този остров

шир, където да запея,

вис, където да изкажа

думите, събрани в гърло,

че да литнат през устата?“

Хубавите островчанки

отговорили веднага:

„Място има и за тебе,

има и на този остров

шир, където да запееш,

вис, където да изкажеш

думите, събрани в гърло,

че да литнат през устата.“

Щуравият Леминкайнен

почнал с песен чудотворна.

Клен израснал върху двора,

на поляната — дъбрава,

снажни дъбове разлистил,

едри жълъди натрупал,

дал гнездо на кукувичка,

а на жълъдчето — пръстен,

кукувичката запяла,

златна гръд се разлюляла,

трепнали сребристи звуци,

медни звуци откънтели

върху хълмчето мъгливо

сред полята заскрежени.

Пял, не спирал Леминкайнен

чудотворната си песен:

в бисер пясъка превръщал,

камъчетата — в смарагди,

пъпка дал на всяка вейка,

златно дънце — на цветчето.

Пял, не спирал Леминкайнен,

бликнал кладенец на двора,

вдигнал се под златен покрив,

с позлатен черпак накрая,

младите вода да пият,

бялото лице да мият.

Пуснал и поток в полята,

а в потока — гургулици,

златочели, среброглави,

с медни чехли, с медни ципи.

Гледали го удивени

девствените островчанки,

слушали го, възхитени

от чудесните му песни.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, проговорил:

„Чудни песни ще ви пея,

чародейно ще говоря,

стига да си имах покрив,

стига да си имах стряха.

Но и покрив да си нямам,

и без стряха да остана,

на гората ще попея,

на тревите ще разкажа!“

Хубавите островчанки

отговорили веднага:

„Покрив все ще се намери,

все ще се намери стряха —

да не ходиш по гората,

да не думаш на тревата.“

Щуравият Леминкайнен

влезнал в първата къщурка,

с песен халби той направил,

с песен халбите поставил,

с песен халбите напълнил

върху чамовата маса.

С песен къщата напълнил,

с песен подноси поднесъл,

с песен всекиму поставил

върху чамовата маса.

Имало масло за всички,

че и пържени пържоли,

сито да похапнат всички

и най-вече Каукомели.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът Каукомели,

тук решил, че не приляга

да яде без златен прибор.

С песен прибор си направил,

златна вилица и ножче,

с нея боцкал, с него рязал

яденето си честито.

Тъй обходил Леминкайнен

всички домове до края,

и къшли, че и колиби,

островчанките да радва.

Там, където врат подавал,

получавал по целувка.

Там, където пръст подавал,

хващали го за ръката.

Скитал той по цели нощи,

светли тъмнини кръстосвал.

Нямало селце такова,

че да няма десет къщи.

Къща нямало такава,

че да няма десет щерки.

Щерка нямало такава

между милите на мама,

че ей тъй — да си отиде,

в мир човека да остави.

Обладал той сто девици,

няколко по сто — вдовици.

Две от сто, три от хиляда

не останали накрая —

толкова моми зарадвал,

толкова жени възрадвал.

Щуравият Леминкайнен

тихо, кротко си живеел

цели три лета големи,

цели три големи зими

с тези млади хубавици,

с тези хубави вдовици.

Но останала накрая

старичка и грозна бабка

в най-забутаната къща,

в най-отхвърленото село.

Тъкмо бил се позамислил,

че е време да си тръгва,

ето, бабката пристига,

отдалече проговаря:

„Хубаво момче си, Кауко,

но ако си ме забравил,

лодката ти ще начупя,

платноходката — съсипя.“

Рано трябвало да стане,

дваж по-рано от петлите,

че да може да зарадва

и последната девица.

И решил веднъж да стане

дваж по-рано от петлите,

че да иде да зарадва

и последната девица.

Както рекъл, тъй и станал

дваж по-рано от петлите

и набързо пътя хванал

през махлите, през къшлите,

че да може да зарадва

и последната девица.

Както крачил през селата,

през махлите, през къшлите

към забутаната къща,

към отхвърленото село,

върху всякоя пътечка

все по три змии лежали,

върху всякоя ограда

все по три мъже стояли,

всеки сабята си точил,

всеки брадвата си острил,

всеки бил готов веднага

да убие Леминкайнен.

Щуравият Леминкайнен

с тези думи проговорил:

„Моят слънчев ден изгрява,

светло слънце засиява

над главата ми нещастна,

над нещастната ми участ.

Лемпо, той ли ще ме скрие

под кошулята си тънка,

под кабаницата черна,

под износената капа,

сто мъже като ме гонят,

хиляди като ме мразят.“

Девите си той оставил,

бабките си позабравил,

тръгнал лодката да търси,

чамовата платноходка,

но намерил дим и пепел

върху всичко изгоряло.

Предусетил гибелта си,

предположил участта си,

хванал се за нова лодка,

почнал нова платноходка.

Но една греда не виждал,

не намерил и дъсчица,

само някакво парченце,

само някаква тресчица,

счупено на пет вретено,

счупена на шест цевица.

С тях издигнал, с тях направил

чудна лодка-платноходка.

С вещина си я издигнал

и с умение направил.

С удар — лява половина,

с удар — дясна половина,

а след третия му удар

лодката била готова.

Че я спуснал до водите,

че я пуснал по вълните

и устата си отворил,

с тези думи проговорил:

„Бял мехур върху водата,

плавай, лодке, над вълната!

Орльо, три пера ще искам,

три орлови, две — от врана,

лодката ми да окрилят,

от беда да ме предпазят!“

Както седнал зад веслата,

както седнал на кърмата,

тъй си понавел главата

изпод щръкналата шапка,

нямало как да остане,

трябвало да се прощава

с хубавите островчанки,

с ненаситните девици.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, проговорил:

„Трябва вече да си тръгвам,

време е да си отивам,

път ме чака, път ще бия,

сбогом трябва да си кажем.

Знам, че ако си замина,

знам, че ако отпътувам,

песни няма да се пеят,

няма танц да се танцува

в тези схлупени коптори,

в тези скапани дворища.“

Хубавите островчанки

отговорили веднага:

„Я кажи защо си тръгваш

и кому ще ни оставиш,

нито малко, че да мислиш,

нито кротки, че да кажеш!“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Нито малко, че да мисля,

нито кротки, че да кажа,

но стотина ще намеря,

с хиляди ще се оправя.

Трябва вече да си тръгвам,

време е да си отивам,

мисля вече все за вкъщи,

все за родната земица,

все за нейните малинки,

все за нейните къпинки,

за кокиченцата нейни,

разцъфтели върху двора.“

Щуравият Леминкайнен

пак се втурнал към морето.

Вятърът го тласкал, блъскал,

влачила го и водата

в сините простори морски,

в ширините необятни.

Там стояли на скалата

хубавите островчанки,

нещо малко наранени,

нещо малко натъжени.

Колкото и наранени,

толкова и натъжени,

те не вярвали в платната,

нито в котвата желязна,

а в човека зад платната

и зад котвата желязна.

Тъжно гледал Леминкайнен,

нещо се и той разплакал,

не за острова в морето,

не за хълмите мъгливи,

не за белите горици,

не за тучните ливади,

а за тези хубавици,

кацнали върху скалата.

Щуравият Леминкайнен

плавал през водите сини.

Плавал ден, а сетне — втори,

а на третия, накрая,

появил се силен вятър,

втурнал се от бреговете.

Вятърът дошъл от запад,

бурята дошла от изток,

лодката се олюляла,

платноходката — разбила.

Щуравият Леминкайнен,

както го вълната взела,

с двете си ръце заплувал,

задържал се над водата.

Плувал денем, плувал нощем,

дълго трябвало да плува,

облаче додето зърне,

малко облаче от запад,

и додето се превърне

облачето в бряг очакван.

Стигнал до една къщурка,

там жена самуни пекла,

а за щерките — колачи:

„Мила, хубава стопанке!

Ако знаеш как съм жаден,

ако знаеш как съм гладен,

би изтичала в килера,

би отворила мазето,

чашата ми би наляла,

би препълнила паница,

би поставила и нещо

на тиган да се изпича,

че да пийне мъж изплувал,

да похапне след морето.

Плувах денем, плувах нощем,

дълго трябваше да плувам,

ветровете да ме носят,

а вълните да ме тласкат.“

Милата добра стопанка

влязла в своето килерче,

поотрязала от масло,

цепнала и от сланинка,

нещо сложила в тигана,

гладничкия да нахрани,

пиво с халбата поднесла,

жадничкия да засити.

Сетне му и лодка дала,

чисто нова платноходка,

в своя край да се завърне,

че да го посрещнат вкъщи.

Щуравият Леминкайнен

в своя край като се върнал,

всичко си било на място:

залив, пристан и пътечка,

ниви, пасбища, ливади.

Хълмчето било на място,

че и малката горичка,

борчетата си стояли

същите, но по-височки,

Леминкайнен не намерил

само родната си къща.

Покривът бил в камънака,

в бурените бил мутвакът,

а огнището — в тревата.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, проговорил:

„В камънака се катерих,

в бурените се укривах,

по тревата се въргалях,

по пътечката — заминах.

Но къде е мойта къща,

где е бащината стряха?

Огън всичко е погълнал,

всичко е покрито с пепел!“

Че заплакал Леминкайнен,

бисерни сълзи заронил.

Не за къщата си плакал,

не за навеса на двора,

а за младата невеста,

дето тук не поошета.

Прелетял сокол отгоре,

сивкав керкенез се спуснал,

Леминкайнен го попитал:

„Знаеш ли, чудесна птицо,

ще ли можеш да ми кажеш,

где е майка ми, горката,

дето ме роди, отгледа,

дето ме човек направи?“

Сивият сокол не знаел

нищичко, че да разкаже,

Знаел само за смъртта й,

за кончината й страшна

от върха на остра сабя,

от главата на маждрака.

Щуравият Леминкайнен,

хубостникът, проговорил:

„Майчице, рождена моя,

дето ме роди, отгледа!

Ти ли, майчице, почина,

ти ли, миличка, отмина,

ти ли стана пръст в земята,

боров корен до скалата,

боровинков храст на хълма,

трепетлика до реката?

Бях нещастен, отмъщавах,

мрачно, злобно се сражавах,

сабята си аз извадих

силите си да премеря

в пуста Похьола мъглива,

в тъмна Сариола хладна,

срещу волята на мама,

срещу волята на всички!“

Тук се взирал, там поглеждал,

някаква следа намерил,

някаква трева разтрита,

вейка някаква превита.

Хванал вярната посока,

тръгнал пътя да намери.

Пътят водел към гората,

влизал в гъстата дъбрава.

Минал, колкото изминал,

минал, колкото е нужно,

В гъстата гора висока,

в лудогорието тъмно.

Там намерил нисък покрив,

някаква къщурка, скрита

между две скали високи,

между три високи бора.

А в къщурката намерил

тъкмо родната си майка.

Щуравият Леминкайнен

целият потънал в радост,

че устата си отворил

и ей тези думи казал:

„Майчице, рождена моя,

дето ме роди, отгледа!

Жива ли си, мила мамо,

тук ли си, върху земята?

Казаха ми, че те няма,

че си паднала убита

от върха на остра сабя,

от главата на маждрака.

Бузите си аз намокрих,

двете си очи изплаках.“

Казала добрата майка:

„Жива съм, не съм умряла,

само трябваше да бягам,

скришно място да намеря,

вдън гора да се укрия,

че гората да ме пази.

Похьола на бой се вдигна,

вдигна се на страшна битка,

всички бяха срещу тебе,

миличко синче на мама,

къщата ни изгориха,

в двора всичко разрушиха.“

Щуравият Леминкайнен

както чул, така и казал:

„Майчице, рождена моя!

Грижа за това си нямай.

Нова къща ще издигна,

нов мутвак ще ти направя,

сетне Похьола ще смажа,

Лемпови войски — съсипя!“

Казала добрата майка,

майката на Леминкайнен:

„Дълго се забави, синко,

дълго, миличък, остана

върху острова далечен,

при далечните му хора,

по вратите да почукваш,

чужда милост да очакваш!“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, отговорил:

„Хубавичко там прекарах,

услади ми се животът.

Храстите са там червени,

а поляните — сребристи,

синьо свети там гората,

златно трепкат дървесата,

мед по хълмите се стича,

гъши са яйца скалите,

медовина са елхите,

в борчетата — мляко капе,

масло капе от елите,

бира капе от брезите.

Дните там течаха леко,

че да поживей човека.

Лошото дойде накрая,

малко ми вгорчи живота,

че разказаха момите

и разказаха жените,

мързеливите момици

и дебелите женици,

че не съм ги бил зачитал

и не съм ги бил почитал.

А пък аз от тях отбягвах,

мъчих се да ги отмина

като гладен вълк — козичка,

като жаден ястреб — птичка.“

Тридесета руна

Щуравият Леминкайнен,

веселякът Каукомели,

станал този път по-рано,

станал тъкмо със зората,

че на пристана отишъл

при любимата си лодка.

Скръцнала добрата лодка,

чамовата платноходка:

„Дълго ли ще чакам още,

дълго ли ще се разсъхвам,

пет ли, шест години вече

не воюваш, драги Ахти,

не жадуваш за жълтици,

ни за сребърни парици!“

Щуравият Леминкайнен

нежно лодката докоснал

с тежката си ръкавица

и отвърнал, да се чуе:

„Лодке моя, платноходке!

Няма дълго да ме чакаш,

скоро пак ще влезем в боя,

люти битки пак ще водим,

със стрелци ще те напълня

още днеска, още утре!“

Върнал се при свойта майка,

Ахти казал, да се чуе:

„Не плачи, рождена моя,

ако се от теб откъсна,

ако ида да се бия,

ако влезна в люта битка!

Само за това си мисля,

само за това копнея:

похьолците да размажа,

северняците да стрия!“

Искала добрата майка

от беда да го предпази:

„Не отивай, мили синко,

с похьолците да се биеш,

там и смърт ще те настигне,

а и гибел ще намериш!“

И това не спряло Ахти,

щом е казал, значи тръгва,

ясно е, че заминава,

щом започнал да се пита:

„Откъде другар да взема,

нужен ми е мъж със сабя,

че да ми помага в боя,

да ме пази в люти битки?

Ето, тука е Тиера,

с Кюра сме добри съседи,

него трябва аз да взема,

втора сабя да размахва,

че да ми помага в боя,

да ме пази в люти битки.“

Влезнал в двора на Тиера,

в тесничкия дом на Кюра.

Както влезнал, тъй попитал,

с тези думи заговорил:

„Стари друже мой Тиера,

Кюра, мой сърдечен братко!

Помниш ли доброто време,

битките ни по махлите,

двама бяхме вечно в боя,

ти — до мене, аз — до тебе!

Нямаше селце такова,

че да няма десет къщи.

Къща нямаше такава,

че да няма сто героя.

Но един не се намери

срещу нас да се изправи:

всички бягаха от боя

или паднаха сред битка.“

На прозореца бащата

копието си подострял.

Майката отвъд стената

биела от мляко масло.

Братчетата зад вратата

нещо кърпели шейната.

А под мостчето сестрите

нещо белели платната.

От прозореца — бащата,

майката — иззад стената,

братчетата — от вратата,

а сестричките — от моста,

всички казали веднага:

„Времето не е за битки!

Спазарил се е Тиера,

Кюра се е вече врекъл,

скоро и жена ще влезне

в нашата задружна къща,

кой тогава ще я срещне,

в пазвата й кой ще бръкне?“

Иззад печката Тиера,

Кюра бил ботуш нахлузил.

Втория ботуш добавил

някъде в самата стая.

Пояса когато слагал,

вече бил отвън, на двора.

Че и копие нарамил:

е, не бил голям маждракът,

но не бил и толкоз малък,

бил какъвто се полага,

с медно конче по средата,

с две бакърени от края,

вълк от ремъка му виел,

че мърморела и мечка.

Копието той поклатил,

поразтърсил, па го хвърлил

от далече по-далече,

тъкмо в глинеста орница,

кално място без тревица,

в пустото поле широко.

Точно там, където Ахти

копието си бил пратил.

Две се копия събрали,

в път поели двама души.

Ахти, този островчанин,

тласнал лодка към водата,

сякаш пуска пепелянка,

зла змия, че да ухапе.

Тръгнали така на север,

в пуста Похьола мъглива.

Похьолската господарка

викнала сина си Мразко,

с лед морето да обгърне,

че да вкамени вълните.

Дала злата си поръка,

кавала му, че да чуе:

„Мили Мразко, малък синко,

чедо хубаво на мама!

Отиди, ще те изпратя

още нещо да направиш:

Замрази онази лодка,

Кауковата платноходка,

в сините простори морски,

в ширините необятни!

В нея замрази и Ахти,

вкамени го там, мръсника,

жив оттам да не излезе,

да не ми се приближава,

докато не го поискам,

докато не ми притрябва!“

Мразко бил момченце лошо,

мръсничко и непригодно,

бързо той сковал морето,

бързо вкаменил вълните,

а по пътя си направил

най-различни поразии:

взел листата на горите,

семената на тревите.

Че отишъл по на север,

че пошетал в езерата,

в разливите на реките.

Още в първата си вечер

лед натрупал в езерата,

в разливите на реките,

само залива оставил

да се пенят там вълните.

Чинка имало в морето,

в пяната била гнездила

пърхала си тя чудесно,

не била се заледила.

Мразко втората си вечер

почнал по-добре да пипа,

станал още по-безсрамен,

по-безмилостен към всичко.

Вледенил докрай цветята,

замразил докрай тревата,

първо с ледче като нокът,

сетне с преспа като къща,

най-накрая с лед обгърнал

платноходката на Кауко.

Мразко с пръстчетата ледни

почнал Ахти да смразява,

лазил първо по краката,

пропълзял по коленете.

Леминкайнен се разсърдил,

здравата се разядосал,

пипнал Мразко да го хвърли

в още топлото огнище.

Пипнал го с петте си пръста,

с цялата си длан го хванал

и ей тези думи казал,

казал му ги, че да чуе:

„Сине майчин северняшки,

Пухур, той те е изпратил

по краката ми да лазиш,

да пълзиш по коленете,

да посягаш към ушите,

да ме дърпаш за косите!

Сто бели със сняг направи,

с лед — хиляда поразии,

но послушай: мен не пипай,

сине майчин северняшки!

Духай в пясък, дишай в тиня,

рий се в хладни камънаци,

сплитай плитки на брезите,

ледни плитки на върбите,

вледенявай дървесата,

вкаменявай трепетлики,

но не смей да ме докосваш,

сине майчин северняшки!

И това ако не стига,

поразиите са много:

смръзвай камъни горещи,

смръзвай канари отвесни,

смръзвай подстъпи железни,

смръзвай лесове челични,

смръзвай Вуокса пенлива,

смръзвай Иматра бурлива,

в лед сковавай всички вади,

вкаменявай водопади!

Зная твоето начало,

мога да ти го разкажа,

до деветото коляно

всичко мога да ти кажа!

От тополата се пръкна,

от върбата се изтърси,

от безмилостен бащица

и от майчица безсрамна

в пуста Похьола мъглива,

в мрачна Сариола хладна.

Цицка кой ти е подавал,

гръд кога те е люляла?

Ялова бе твойта майка,

суха беше й гърдата!

Змийско мляко ти засука,

с гадно мляко се изхрани

и го сука не от пъпка,

а от коренче изгнило.

Бурята те е люляла,

преспата те е приспала

по тополовите клони

и по върбовите вейки.

Затова мръсник порасна,

затова си нямаш милост,

както нямаше и име,

че те назоваха Мърльо.

Мразко е по-ново име,

тъй отскоро те наричат.

В буренаците заченат,

по оградите — пораснал,

черен извор те изхвърли,

че да бликаш сред блатата,

лете с бора да се вееш,

зиме да трещиш с елите,

над косеното да тичаш,

над горялото да трепкаш,

всичко живо да смразяваш,

лесове да вкаменяваш,

пъпките им да обираш,

клоните им да събличаш,

стволовете да оголваш,

голички да ги оставяш!

Гледам колко си израснал,

виждам колко си пораснал,

щом посягаш към ушите,

щом ме дърпаш за косите,

лазил вече по краката

и пълзял по коленете.

Мръзнал, няма да замръзна,

няма да се вкаменявам!

Жар в навущата ще сипя,

едри въглени — в цървула,

връв от пламък ще затегна,

стяг от огън ще навървя,

че студът да не прониква,

мразът да не ги докосва!

С клетва аз ще те прокудя

да се махаш в твоя Север,

а когато там си идеш,

в къщата си като влезеш —

там гаси добрия огън,

въглените там обливай,

там погачите смразявай,

пазвичките заледявай,

вкаменявай овче виме,

конче в конската утроба!

Но ако не ме послушаш,

по-далеч ще те отпратя,

при огнището на Хийси,

при коминчето на Лемпо.

Зарови се там в жарава,

че седни на наковалня,

с клещи да те поприхванат,

с чукче да те поочукат,

с едрия си чук накрая

хубаво да те одрусат!

Но ако не ме послушаш,

по-далеч ще те отпратя,

там, където си се пръкнал,

откъдето си излезнал,

топъл юг да помиришеш,

зной с езика си да близнеш,

там навеки да потънеш,

там навеки да останеш,

докато не те повикам,

докато не ми потрябваш!“

Пухуровското синченце

поусетило нещата,

милост почнало да моли,

казало ей тези думи:

„Хайде да се договорим —

зло докрай да си не сторим,

ти — на мене, аз — на тебе,

докато светът светува!

Пакост ако ти направя,

някаква беля, да кажем,

захвърли ме в твоя огън,

в пламъците да се вия,

върху жар да се припичам,

Илмаринен да ме бие!

Нека юг да помириша,

зной с езика си да ближа,

докато не ме повикаш,

докато не ти потрябвам!“

* * *

Щуравият Леминкайнен

лодката си изоставил

да стои сред ледовете.

А самият се отправил,

тръгнал заедно с Тиера,

с Кюра — все към бреговете.

Крачили през ледовете,

крачили през снеговете,

ден така, а сетне втори,

чак на третия, накрая,

гладната земя възлезли,

стигнали до гладна крепост.

Щуравият Леминкайнен

отдалече се провикнал:

„Имате ли тук пържоли,

имате ли прясна риба

за преследвани моряци

и за уморени хора?“

Както нямало пържоли,

нямало така и риба.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, се провикнал:

„Огън нека да ви вземе,

да ви отнесе водата!“

И отминал по-нататък

през горите оскрежени,

през полетата безпътни,

през земите непознати.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, веселякът,

вълна от скали събирал,

мъх от камъни събличал.

Вълничката — за чорапи,

мъхчето — за ръкавички,

от студа да се отскубне,

от леда да се избави.

Търсил пътя да намери,

търсил вярната посока.

Пътят водел към гората,

а посоката — в трънака.

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, проговорил:

„Хич не ни върви, Тиера,

Кюра, скапахме се в пътя,

а пък по звезда вървяхме

все до края на земята!“

Думи задържал Тиера,

Кюра бавно проговорил:

„Мъст ме среща, мъст изпраща,

мъст ме гони по петите,

тръгнал, уж война да водя,

уж да влизам в люти битки!

Сякаш че на смърт ме канят,

гибел сякаш ме очаква

в тези краища мъгливи,

в тази Похьола неясна.

Питам, искам да узная,

но не зная, не разбирам:

изход има ли от всичко,

има ли добра пътека,

или тук ще си загина,

в пустото ще се затрия,

в тези краища мъгливи,

в тези пътища неясни.

Гарваните ще ме грабят,

враните ще ме разнасят

с преизпълнените гушки,

с преизпълненото гърло.

Гарвани меса ще късат,

врани топла кръв ще пият,

костите ми ще разнасят

по баири и по урви.

Майка ми не ще узнае,

милата ми родна майка,

где месата ми се влачат,

костите ми где подскачат,

битка ли се още води,

кървава бойна ужасна,

или чедото й броди

през пустинята неясна,

в гъстата гора човешка,

в ширината необятна.

Майка ми не ще узнае

где съм бил и как — загинал,

за умрял ли да ме смята,

или за беглец от боя,

дълго има тя да плаче,

дълго има тя да страда:

«Черната земя погълна

моето добро бастунче,

оран — в Манала да има,

щедър посев — в Туонела.

Даде милото момченце,

даде златното накрая

на лъка си да отдъхне,

на стрелите да починат,

на летящото да литне,

на пълзящото да живне,

лосът весело да скача,

мечката да поиграе.»“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът, проговорил:

„Тъй е, майчице нещастна,

дето ни роди, износи,

дето пиленца измъти,

дето лебеди отгледа

да ги блъскат ветровете

ту наляво, ту надясно,

бурята да ги отнася

в тъмни краища далечни.

Помня миналото време,

хубавите дни чудесни,

през които бяхме пъпки,

бяхме весели цветчета.

Кой по нас не се загледа,

кой по нас не се захласна!

Преобърна се животът,

други времена нахлуха:

с ветровете сме другари,

слънцето ни е приятел,

ако не заспи зад облак,

ако дъжд не го покрие.

Хич не бих се огорчавал,

хич не бих се натъжавал,

стига да са в крак момите,

стига да са бол жените,

леко да се приближават,

хубаво да се усмихват:

мъките си бих оставил,

грижите си бих забравил.

Няма срещу мене клетва,

няма срещу мен магия,

че да си остана с клетва,

да погина от магия,

ранна гибел да ме стигне,

грозна смърт да ме догони.

Вещици ако прелитат,

врачки ако ме одумват —

нека им се сбъдне вкъщи

туй, което ми предсказват!

Нека себе си съсипват,

близките си — съкрушават,

собствени деца — погубват,

собствения род — затриват!

Татко, хубавият старец,

беловласият комита,

с вещиците не дружеше,

длан не даваше на врачка.

Тъй отхвърляше баща ми

и магиите лапландски:

«Вярвай, казваше, в Твореца,

в Повелителя небесен,

вдън сърцето си сложи Го,

имаш две ръце, пази Го

от словата богохулни,

от жените присмехулни,

от брадатото бръмчило,

от безбрадото гъмжило,

както искаш Му помагай,

както можеш Го предпазвай,

старото да се не мае,

младото да се не губи

по пътеките към Него,

към Всевишния, Твореца!»“

Щуравият Леминкайнен,

хубавецът Каукомели,

кон си сътворил от грижа,

хубаво жребче — от мъка,

хубава юзда — от горест,

хубаво седло — от болка.

Яхнал чудното си конче,

славословно вихрогонче,

взел до себе си Тиера,

Кюра качил на седлото,

че направо — през горите,

че направо — през вълните,

върнали се двама вкъщи

при любимите си майки.

Кауко нека го оставим,

времето му пак ще дойде,

ще оставим и Тиера,

Кюра да си кюти вкъщи!

Други пътища ни чакат,

нови хора, нови срещи.

Тридесет и първа руна

Три си пиленца измъти,

три си лебеда отгледа

старата грижлива квачка.

Дала им да поиграят

като пиленца в градина,

като лебеди в реката.

Долетял орел за пиле,

ястреб долетял за лебед,

грабнали ги за Русия,

за Карелия ги взели.

Стигналото до Русия

станало добър търговец.

До Карелия дошлото

име Калервойнен взело.

А останалото вкъщи

Унтамойнен се нарекло,

Сънльо — за бащата славен,

Мърльо — за добрата майка.

Мрежа хвърлил Унтамойнен

в залива на Калервойнен.

Той пък мрежата намерил,

рибата оттам извадил.

Унтамойнен злобно кипнал,

брат си Калервойнен срещнал,

свил си пръстите в юмруци,

а юмруците си пуснал

заради онази риба,

заради онези кости.

Сбили се, добре се сбили,

но съвсем не се надвили,

че получилият удар

тъкмо с удар се разплащал.

Мъничко след тази среща

станало и нещо друго:

Калервойнен сял овеса

зад межда на Унтамойнен.

Унтамойненска овчица

калервойненско подяла.

Калервойненското куче

бедната овца изяло.

Унтамойнен взел да плаши

Калервойнен, свойто братче,

че и него ще погуби,

и рода му ще изтреби,

едро-дребно ще затрие,

сухо-мокро ще подпали.

Сбирал той мъже угодни,

дал им саби да размахват,

нож на дребничките давал,

на по-едрите — маждраци,

сетне тръгнал бой да води,

да погуби свойто братче.

Калервойненска снахица

на прозорчето стояла

и каквото там видяла,

бързала да го разкаже:

„Дим се вдига, пушек лази,

черни облаци прииждат,

от полянката нахлуват,

вече в уличката газят.“

Не било ни дим, ни пушек,

ни мъгла, ни черен облак:

Унтамойнен приближавал

бой да води с Калервойнен.

Унтамойненската чета,

с ноженосци, сабленосци,

изпоклала всичко живо

от рода на Калервойнен.

Едро-дребно в прах кървяло,

сухо-мокро изгоряло.

Щерката на Калервойнен,

бременната, пощадили.

Взели си я просто вкъщи

хората на Унтамойнен,

дворовете да почиства,

подовете да премита.

Минало известно време,

време колкото е нужно,

син женицата родила.

Как да нарекат детето?

Кулерво го тя нарекла,

бойко да е както дядо.

* * *

Сложили момчето малко,

пеленаче, зло сираче,

люлката да го люлее,

с люшкане да го приспива.

Люлката го залюляла,

с люшкане не го приспала.

Ден — люляла, сетне — втори,

а на третия, накрая,

малкият с краче я ритнал,

дважди, трижди я подритнал,

че отскочил на кревата,

на постелята се свлякъл,

люлката на две разкъсал,

а след нея — пелената.

Хубав знак в това видели,

за добър юнак — поличба,

унтамолците решили:

„От това момче ще стане

сръчен момък, смел мъжага,

доблестен човек и воин.

Сто слуги ще му слугуват,

че да стигнат — до хиляда!“

Месец минал, минал втори,

а на третия, накрая,

недостигнал до коляно,

мъничкият се замислил:

„Де да бях аз по-височък,

още силица да имах,

щях да отмъстя за татко

и за тъжната си майка!“

Чул това и Унтамойнен.

Както чул, така и казал:

„Малкият ще ни погуби,

Калервойнен виждам в него!“

Глупави мъже шептяли,

подлички жени гадали

как момчето да затрият,

че да се спасят от него.

Пъхнали го в малка бъчва,

бъчвичката заковали,

хвърлили я във водата,

че да го стопи вълната.

Ден почакали и — втори,

а на третия излезли

да огледат там водата,

работата на вълната.

Зърнали го над водата,

зърнали го над вълната:

бил от бъчвата излязъл,

бил я яхнал като конче,

с медна въдичка ловувал,

с пръчка хубава лескова,

рибките в морето гонил,

вировете му измервал.

Имало водица доста,

две черпалки да прелеят

и за трета да остане,

ако по-надолу бръкнеш.

Унтамойнен се замислил:

„Как, с какво да го погубя,

как докрай да го затрия,

че да се спасим от него?“

Наредил той на слугите

борови гори да кършат,

брезови гори да цепят

и смола да понатрупат,

че да изгорят момчето,

Кулерво, на този огън.

Че побързали слугите

борови гори да кършат,

брезови гори да цепят

и смола да понатрупат.

Сто шейни с брези донесли,

двеста с ясени събрали.

Огън кладата обгърнал,

пламък стигнал до средата,

в него хвърлили момчето

да гори, че да изгаря.

Ден почакали и — втори,

а на третия излезли

да огледат там нещата,

работата на пожара.

В сажди малкото седяло,

чер ръжен в ръце държало,

пламъците да поддържа,

въглените да разпалва,

още с неопърлен косъм,

с неопърлена главица.

Унтамойнен се замислил:

„Как, с какво да го погубя,

как докрай да го затрия,

че да се спасим от него?“

Стегнал шията му в примка,

да виси върху дървото.

Ден почакали и — втори,

а на третия излезли

да огледат там нещата,

работата на въжето.

Пратили слуга отблизко

да огледа, да разкаже.

Върнал се слугата вкъщи

и побързал да разкаже:

„Живо си е там момчето,

на въжето се люлее,

с ножче клончетата шари,

пръчки шарени изписва:

и юнаци, и калпаци,

че и копия, и саби.“

Нищо не могъл да стори

Унтамойнен на момчето!

Колкото да го погубвал,

колкото да го затривал,

мъничкият хич не искал

от света да си отива.

Унтамойнен се замислил:

друго вече като няма,

нека Кулерво да расне

като робче на робиня!

* * *

Унтамойнен проговорил,

казал го, че да се чуе:

„Ако се държиш прилично,

ако нравите ни спазваш,

у дома ми ще останеш,

ще живееш както трябва.

И заплата ще ти давам,

стига да я отработиш,

сам реши: колан ли искаш,

или обеца от пръсти.“

Раснал Кулерво, пораснал,

мъничко се поизточил.

Дали му да прави нещо,

с нещичко да се захване,

дали му дете да гледа,

с пръстче люлка да люлее:

„Гледай там какво ще правиш,

нахрани го, сам да хапнеш,

пеленките му подменяй,

мръсните пери в реката!“

Ден го гледал, сетне — втори,

а на третия, накрая,

вместо пръстите да кърши,

с болното дете той свършил,

в огън люлката захвърлил,

а осраното — в реката.

Унтамойнен се замислил:

„Виждам, Кулерво не става

за гледач на малко бебе,

дето с пръстче се люлее.

Знам ли аз къде да иде

и с какво да се захване!

Може би секач в гората?“

Пратил го секач в гората.

Семката на Калервойнен,

Кулерво така си казал:

„Брадва хванеш ли в ръцете,

може и човек да станеш,

нещо повече от вчера,

хубав млад човек приятен,

силен колкото петима,

здрав и бодър за шестима!“

Тръгнал той ковач да търси

и зад чука го намерил:

„Чуй, ковачо, чуй ме, братко!

Изкови ми остра брадва,

зла секира островърха,

хубава за сеч в гората,

и брезите да посича,

и елите да събаря!“

Бързо изковал ковачът,

сътворил, без да се мае —

остра брадва за брезите,

зла секира за елите.

Семката на Калервойнен,

Кулерво награбил бруса,

денем брадвата си точил,

нощем дръжката нагласял.

Станала чудесна брадва,

ненадмината секира,

с нея влязъл той в гората

в лудогорието страшно.

Както брадвата повдигал,

със секирата посичал

стволовете само с удар,

дънерите — с два, да кажем.

Пет дървета накамарил,

седем-осем едри трупи,

спрял се и уста отворил,

че да каже, както казал:

„Лемпо нека ви посича,

Хийси — трупи да събира!“

Хвърлил острата си брадва,

върху дънер се изправил,

сред гората се провикнал

и такива думи казал:

„Туй да е сечта дотука,

туй да е изкоренено,

докато вика си чувам,

докато на глас говоря!

Нека клон да не покара

и трева да не поникне,

докато живял-живея,

слънцето докато грее,

семката на Калервойнен

докато сече, посича!

И да никнат ечемици,

и пшеници да подхванат,

че дори и вретенили,

че дори и подкласили,

клас докрай да не наливат,

семена да не заоблят!“

Унтамойнен се изправил

робска работа да види:

семката на Калервойнен

като как сече гората.

Но не струвала сечта му,

просекът око не хващал.

Унтамойнен се замислил:

„Виждам, Кулерво не става

за добър секач в гората:

най-доброто е отсякъл!

Знам ли аз къде да иде

и с какво да се захване!

Може би плет да преплита?“

Плет го пратил да преплита.

Семката на Калервойнен,

Кулерво се с плет захванал.

От елата кол отрязал,

едри колове наслагал,

летвички от бор нарязал,

сякаш може да ги сплита,

с тънки клонки от брекина

и от разни храсталаци.

Всичко правил, както правил,

само портата забравил,

но устата си отворил,

че да каже, както казал:

„Който без криле осъмне,

как ще литне като птица,

тука той ще си остане

в Калеровата градинка!“

Унтамойнен се изправил

робска работа да види,

семката на Калервойнен

като как преплита плета.

Гъсто бил плетът преплетен,

непрогледен бил до края,

коловете му стърчали

от земята до небето.

Унтамойнен се замислил:

„Виждам, Кулерво не става

за плетач дори на плета,

щом е портата забравил,

щом е колове поставил

от земята до небето,

че и с крак да не прескочиш

и на рамо да не минеш!

Знам ли аз къде да иде

и с какво да се захване!

Може би ръж да вършее?“

Ръж го пратил да вършее.

Семката на Калервойнен,

Кулерво с ръж се захванал:

в прах зърната преобърнал,

семената стрил на плява.

Унтамойнен се изправил

робска работа да види:

семката на Калервойнен

като как ръжта вършее.

В прах превръщал той зърната,

стривал семена на плява.

Унтамойнен се разсърдил:

„Този за слуга не става!

Дай му нещо да направи,

че на две да си го видиш!

Ще го върна на Русия,

роб в Карелия да иде,

Илмаринен да обслужва,

наковалнята да бие!“

Тъй синът на Калервойнен

пак в Карелия се върнал,

Илмаринен да обслужва,

наковалнята да бие.

Майсторът платил за него

твърде много, както виждам:

две котлета почернели,

три железни стари куки,

пет коси, с ръжда покрити,

шест мотики изкривени.

Множко — за такъв негодник,

дето и за роб не става.

Тридесет и втора руна

Семката на Калервойнен,

Кулерво, че Кулервойнен,

русоглав, с чорапки сини,

с кожени обувки влезнал

в къщата на Илмаринен,

бързал работа да почне,

вечер все край Илмаринен,

а в зори все край жена му:

„Казвайте какво да правя,

казвайте какво да върша,

че да почвам да работя,

свястна работа да свърша!“

Булката на Илмаринен

мислила, че да измисли

работата на слугата,

на платения наемник.

И го пратила овчарче,

стадото да понаглежда.

Но нали била мръсница,

за да му се подиграе,

едра пита му опекла,

бухнал хляб за път му дала:

горе — житен, долу — ръжен,

а и с камък по средата.

С масло мазаната питка,

лъскавия хляб му дала,

та овчаря да похапне,

глад да утоли пастира,

но преди да го изпрати,

строго го предупредила:

„Питка се яде в гората,

стадото като пладнува!“

* * *

Булката на Илмаринен

стадо пратила на паша,

но преди да го изпрати,

срещу уроки шептяла:

„Пускам кравите в полята,

пускам дойните на паша,

виторогите — в брезака,

праворогите — в шубрака,

тлъстинка да понатрупат,

кожата да позагладят

в новата трева висока,

в слънчевите храсталаци,

край брезите белокори

и край кленовете ясни,

край златистите елхички

и сребристите тополи.

Опази ги, Уко, Боже,

понаглеждай ги, Пастирю,

глад и мор да ги не хваща,

зло око да ги не стига,

да не бягат, да се губят,

вкъщи вечер да се връщат!

Щом в обора ги опази

и в кошарата отгледа,

опази ги и навънка,

сред горите, сред полята,

тлъстинка да понатрупат,

кожата да позагладят,

на достойните — за радост,

на невежите — за злоба!

Щом пастирите са лоши,

щом пастирките не струват,

дай им за пастир — топола,

за пастирка — трепетлика,

берекина да ги гледа,

песекиня да ги гони,

да не бягат, да се губят,

вкъщи вечер да се връщат!

Щом топола ги не спастря,

трепетлика — не опазва,

берекина — недоглежда,

песекиня — недогонва,

изпрати ми най-добрата

от чудесните си щерки

да наглежда тя стадата,

да опазва тя чердата!

Щерките при Теб са много,

в Твоите уста се вслушват

сто девици плодоносни,

сто вълшебни, чудни деви.

Суветар, Богиньо лятна,

Етелетар, южна дево,

Хонгатар, елхице златна,

Катайатар, хвойна дево,

Пихлайатар, берекиньо,

Гуометар, песекиньо,

Мелики, невесто горска,

Гелерво, от Тапиола,

понаглеждайте стадата,

нека да расте чердата,

докато навън е лято,

докато растат тревите,

докато шумят листата

и горите зеленеят!

Суветар, Богиньо лятна,

Етелетар, южна дево,

леко повдигни полата,

с крайчето й да покриеш

моето чудесно стадо,

моята черда прекрасна,

ако вятърът се вдигне,

ако забушува буря!

Глад и мор да го не стига,

зло око да го не хваща,

да не го влече пороя,

да не гази през блатата,

да не го калта подяжда

и върти — водовъртежа,

да не се погубва леко,

тежко да не се затрива,

от тресавища да бяга,

от мочурища — далече,

божия си път да следва,

хубавия път на Уко!

Донеси, Богиньо лятна,

рог пастирски от небето,

онзи — с меденото гърло,

онзи — с хубавите звуци!

Дай на този рог дъха си,

дай му младата си сила,

лист горите да развият,

цвят в полята да напъпи,

клон от пънче да покара,

а от буца пръст — тревица,

медни чашки да се вдигнат,

меден сок да се разлее!

Нахрани добре стадата,

напои добре чердата,

изведи ги в медна паша,

окъпи ги в меден извор!

Вкарай ги в тревите златни,

в сребърните водоструи,

в кротките треви високи,

в чистите води студени,

на брега, загърбил сипей

и загърбил водопада,

бряг на хълмчетата златни

и на сребърната паша!

Бистър извор ми е нужен,

светъл чучур с две корита,

стадото ми там да пие,

там да утолява жажда.

С медна паша, с медна струя,

медно виме се налива,

медно млякото потича,

мляко, капнало от капка,

мляко, шурнало от струйка,

мляко, бликнало в поточе,

мляко, плиснало в рекичка,

мляко, цели водопади,

мляко, дето не пресъхва,

дето лее, та прелива

в шепите и на мръсника,

между пръстите — на злия,

Манала да напоява,

чуждата земя отвъдна!

Има ги мръсници много,

Мана, с млякото те канят,

на Туони го предлагат,

гледат как да го прахосат.

По-добрите, те са малко,

даденото те си търсят,

писаното те си искат,

своето си пак да вземат.

Майка ми отдавна вече

в селото съвет не търси,

ум от другите не иска,

но от Мана взе млекцето,

от Туони взе подкваска,

даденото си потърси,

писаното си поиска,

своето успя да вземе

и от тъмна Туонела,

и от Манала отвъдна.

Тихо, кротко го донесе,

тайно влезе вкъщи с него,

подличките да не чуят,

злобните — да не узнаят,

вражи пръст да я не стигне,

прост човек ако разкаже.

Пак от майка си научих

туй, което ме вълнува:

млякото къде се губи,

млякото къде отива?

В чужда къща ли изтече,

в край далечен ли потече

между курвенски прегръдки

и очички завистливи,

сякаш пада от горите,

та да капне сред тревите,

храстите да го покрият

и пръстта да го поеме?

Млякото не е за Мана,

в чужда къща да потича

между курвенски прегръдки

и очички завистливи.

То не пада от горите,

та да капне сред тревите,

храстите да го покрият

и пръстта да го поеме.

Млякото е нужно вкъщи

и за сутрин, и за вечер,

затова доят жените

с тънки пръсти едро виме.

Суветар, сега е лято,

Етелетар, плода наливай:

гладното да се нахрани,

жадното да се напие,

мляко наспори, да има,

да прелее всяко виме,

дай на шаренките мои,

дай на моите пъструшки

мляко от тревица остра,

мляко от листо зелено,

мляко от високи храсти,

мляко от златисто биле.

Загреби го от земята,

хубава богиньо земна,

от медеца на цветята,

от водицата в стъблата,

че от облаците млечни,

от вълшебните потоци,

с мляко гръд да се налее,

с мляко виме да едрее,

бебе да дои навътре,

а пораслото — навънка!

Дева броди ли в полята,

нека в ручей се превръща:

чувай, миличко, прииждай

чистичко и непознато!

Събери се ти с потока,

стадото ми да окъпеш,

беличко да го измиеш,

здравичко да го изпратиш,

че сама да си отидеш

като миличка пастирка,

като хубава овчарка,

като късна хубавица!

Мелики, невесто горска,

нежна майко на стадата!

Изпрати ми дъщеря си,

най-красивата от всички,

стадото ми да наглежда,

да се грижи за чердата,

в тази засуха голяма,

дето Уко ни изпрати,

щом е засуха от Бога

за човека и стадата!

Телерво от Тапиола,

щерко на горите славни,

дето ходи с тънки дрехи,

дето вее с руси къдри,

дето живото предпазва,

ако влезе сред гората,

дай подслон на мойто стадо,

пъстра сянка на чердата,

в твойта Метсола радушна,

в твойта Тапиола славна!

Погали го с нежни длани,

с нежни пръсти го помилвай,

косъмчето му да лъсне,

като люспичка да блесне,

като кожичка тюленска,

нищо, че е проста вълна!

А когато свечерява,

здрач когато се сгъстява,

вкъщи изпрати стадата,

вкъщи проводи чердата,

с пот на чело да се върне,

с пълно виме да прекрачи!

Слънце тръгне ли към залез,

прозвучи ли нощна птица,

ти кажи на мойто стадо,

на чердата ми голяма:

«Тръгвайте си, виторожци,

тръгвайте си, праворожци!

И да е добре навънка,

дваж по-хубаво е вкъщи!

Дива е гората чужда,

чуждото поле е страшно.

Стигнете ли си до вкъщи,

там огнището ще грее,

медното сено ще лъха

като хубава постеля!»

Нюрики, син тапиолски,

пременен със синя куртка!

Нареди елови стволи,

трупи борови наслагай

върху кипналите локви,

върху зиналата тиня,

над реките, над блатата,

над тресавищата мрачни —

виторожците да минат,

праворожците да стигнат

старичкото си оборче,

вехтичката си кошара,

да не тънат сред блатата,

да не се изгубят в мрака!

Стадото ако не слуша

и от дума не разбира,

Пихлайатар, берекиньо,

Катайатар, хвойна дево,

клонче брезово сечете,

пръчка върбова правете,

берекиново остенче,

хвойнова тояжка лека,

стадото ми подберете,

все към къщи го водете,

през горите на Метсола,

през леса на Тапиола,

дивото е за гората,

питомното — за къщята!

Отсо, мечко преголяма,

давай медната си лапа,

хайде да се договорим

в мир и дружба да живеем,

докато сме с теб съседи,

докато светът светува!

Не подгонвай виторожци,

не преследвай праворожци

в тази засуха голяма,

дето Уко ни изпрати!

Ако те звънче догони,

рог пастирски ако чуеш,

задничето си налягай

върху своята полянка,

в стръкчето добре се вслушай,

в буцата, родила стръкче,

или вдън гора отивай,

в своята хралупа мрачна,

полегни на друго хълмче,

друга купчинка ровичкай,

дето се звънче не чува,

рог пастирски — не познава!

Слушай, Отсо, слушай, драги,

слушай, хубчо с медна лапа!

Вей опашка както искаш,

но не пипай мойто стадо,

устните си не облизвай,

зъбчето си не показвай,

лапата си не протягай,

гърлото си не отваряй!

Отдалеч го обикаляй,

в пасбищата не навлизай,

бягай, крий се от звънчето,

бой се от рога пастирски!

Ако то е сред поляна,

бягай, крий се сред блатата;

ако то е сред блатата,

бягай, крий се сред горите;

ако то на хълм възлезе,

лазешком под него бягай;

ако то под тебе легне,

изпрати го върху хълма!

Стадо видиш ли в полето,

не излизай от гората;

стадо видиш ли в гората,

остани си там, в полето!

Ставай златна кукувица,

ставай гълъбче сребристо,

стрелкай се като пъстърва,

като снопче се снишавай,

изтъней като къделя,

като нишка се усуквай,

само лапи не протягай,

само зъби не показвай,

стадото ми да не плашиш,

да не се бои чердата!

Дай покой на мойто стадо,

остави го ти на мира,

кротко да пасе в полята,

тихите треви да гази

през лъки и през ливади,

през полянките в гората —

лапи само не протягай,

зъби само не показвай!

Клетвата си не забравяй,

думите си в Туонела,

там — пред водопада страшен,

пред самия праг на Бога!

Там ти бяха обещали,

три пъти ако е лято,

до звънче да приближаваш,

в рог пастирски да се вслушваш.

Но и там не обещаха,

но и там не разрешиха

лапите си да протягаш,

зъбите си да показваш!

Ако злоба те обхване,

ако искаш да ухапеш,

обърни се към гората,

силно захапи елхата!

Дънерчетата захапвай,

впивай в пънчетата зъби,

гнили стволове събаряй,

преобръщай малинака!

Ако искаш да похапнеш,

нещичко в уста да сложиш,

захапи ръждива гъба,

оближи с език мравуняк,

коренче дъвчи в Метсола,

в Тапиола чам преглъщай —

само стадото не пипай,

не посягай на чердата!

Метсолската медна каца,

буренцето в Тапиола

нещо взе да захаросва,

нещо почна да нагарча.

Там иди да се наплюскаш,

там иди да се нашльокаш,

там опитай с нож да мажеш,

чашата си да доливаш!

Давай медната си лапа,

хайде да се договорим

в мир и дружба да живеем,

докато е още лято,

всеки върху своя паша

свое стадо да отглежда!

Ако искаш да се биеш,

в бой да влизаш, да воюваш,

битките ще водим зиме,

в сняг когато е земята!

Но ако настъпи лято

и водите заклокочат,

остави ме рог да чуя

с медните звънци в полята!

Знай, че ако пак пристъпиш

в нашите гори, дъбрави:

тук са свикнали да стрелят!

Щом ловецът не е вкъщи,

вкъщи ще си е жена му,

тя, грижливата, ще види

как съвсем да те отпрати,

че да ти вгорчи живота,

друг път да не се закачаш,

думички да не подмяташ

срещу Божията милост,

срещу Божията воля!

Мили Уко, мили Боже!

Видиш ли смъртта да идва,

стадото ми не оставяй,

погрижи се за чердата:

превърни ги, Боже, в камък,

замрази ги в пън край пътя,

злобното когато иде,

дивото когато бяга!

Дивеч ако бях в гората,

с медни лапи бих се тътрил,

нямаше да мъркам вкъщи,

в топлото кьоше да дремя.

Има и места по-други,

и огради — по-далечни,

та ленивците — да плещят,

празнодумците — да ходят.

Цапай, хубава петичке,

та прасците да оголиш

в синкавата си горичка,

в лудото си Лудогорие!

В пясъка заривай стъпки,

в дюните извий пътечка,

пътят е до края опнат,

ако през морето бягаш

в пуста Похьола мъглива,

че в Лапландия студена.

Там животът е по-лесен,

там съдбата е по-лека,

там ботуш не ти е нужен,

там чорап не ти е нужен,

щом затъваш сред блатата,

щом те кал и смрад поглъща.

Но дотам ако не стигнеш,

ако позатънеш в пътя,

има и пътечка близка,

кратък път до Туопела,

през зорите на Туони,

през поляните на Калма!

И ели са там елите,

и блата са там блатата,

и Сивушка е Сивушка,

и Чернушка е Чернушка,

с гривна на врата, желязна,

с гривна на крака, челична,

костичките да набъбват,

живото да се вкостява!

Укротете се, горички,

усмирете се, дъбрави!

Дайте мир на мойто стадо,

дайте паша на чердата

в тази засуха голяма,

дето Уко ни изпрати!

Куйпана, горски царю,

вей брадичка посивяла,

но си кучето придърпвай,

песовете дръж откъсо!

Дай им в ноздричката гъбка,

запуши я с нещо друго,

стадото да не подушват,

да не хвърлят в смут чердата!

Дай им ленти от коприна

през очите, през ушите,

да не виждат, да не чуват

моя скот как приближава!

Ако и това не стига,

че да разберат от дума,

отпрати ги по-далече,

по-встрани да са от пътя!

Да се махат от горите,

заливите да очистят,

от кошарите да бягат,

от пастирските огньове!

В кучи къщи да се скрият,

в пещерите да потънат,

гривните си да подрънкват,

сребърните си вериги,

но до подлост да не стигат,

злобно да не се закачат!

Ако и това не стига,

че да разберат от дума,

чуй ме, Уко, чуй ме, Боже,

Повелителю небесен,

вслушай се в добрите думи,

дето идват от сърцето!

Пръстенче от берекина

надени на тези морди:

не търпят ли берекина,

надени им меден пръстен;

не търпят ли меден пръстен,

надени им го — железен!

Ако и това размекнат,

ако и това съсипят,

надени им златен колец

в ноздрите закостенели,

завържи там златен възел,

притегни го, че да стегне

затрептялата брадичка,

пооголените зъбки,

ножът да не ги отваря,

сабичката — поразвързва,

копийцето — пораздумва,

брадвичката — дай да кажа!“

Булката на Илмаринен,

умната жена ковашка,

стадо пуснала на паша,

пуснала в поле чердата,

с млад пастир, да ги наглежда,

с млад овчар, да ги завръща.

Тридесет и трета руна

Семката на Калервойнен,

Кулерво, че Кулервойнен

сложил питата в торбата,

мазания хляб в торбичка,

сетне стадото подгонил,

сам поел подир чердата,

че и казал, да се чуе:

„Боже, колко съм нещастен!

Уж дойдох на свястно място,

а с какво ме уважиха:

биковете им да пазя,

за телците да се грижа,

по блатата да ги влача,

по полята с тях да тичам!“

Слънцето като нагряло,

седнал на по-едра буца,

че опитал да попее,

мислите си да разглася:

„Слънце Божие, огрей ме,

сгрей ме, колелце на Бога,

докато паса стадата

на ковача, на жена му!

Мен огрявай, не огрявай

ни ковача, ни жена му!

Леко си живей жената,

житни хлябове си меси,

бели курабии прави,

понамазва ги и с масло,

а на мен, пастира, дава

сухичка кора да глождя,

ръжен крайшник да дъвча

или вкисната средичка!

Хляб от слама би ми смляла,

хляб от плява би изпекла,

с брезова кора отгоре,

с мъхова среда отвътре.

Хайде, слънце, бързо бягай,

от небето се измитай,

зад тополите залязвай,

зад дъбравите потъвай,

изпод хвойните изтичай,

изпод плъзналата смрика,

че да може да се върне,

да се прибере пастирът,

да откъсне и от питка,

и от топлинка погача!“

Булката на Илмаринен,

Кулерво додето думал,

Кулервойнен — разсъждавал,

с ножче рязнала маслото,

с пръсти чупнала от питка,

хапнала си както трябва.

Че сварила водна каша,

Кулервойнен да похапне,

като се завърне вкъщи.

Ливнала от масълцето,

кучето си да нахрани,

клепоухото — насити.

Птиче върху клон пропяло,

казало, че да се чуе:

„Време е дошло да хапне

и пастирче, и овчарче!“

Семката на Калервойнен,

Кулерво, че Кулервойнен

слънцето като погледнал,

сам на себе си прошепнал:

„Време е и аз торбичка

да разтворя, че да хапна!“

Стадото отвел на сянка,

да почине, да пладнува,

седнал той на едра буца,

седнал на трева зелена.

Както седнал, тъй и бръкнал,

хляб извадил от торбата,

хубавичко го огледал,

че да каже, както казал:

„Много е на вид доброто

иззад лъскава коричка,

но в средата си е кухо,

празно е в сърцевината!“

Нож извадил от калъфче,

че да си нареже хляба,

с ножа налетял на камък,

хубаво го поощърбил.

Семката на Калервойнен,

Кулерво, че Кулервойнен

както ножа си огледал,

тъй и сълзите заронил:

„Мой приятел беше ножът,

за другарче си го имах,

от баща си го получих

като сигурно наследство,

но и него аз погубих,

острието му съсипах

в питка от жена коварна,

от ковашката женица!

* * *

Как разплата да намеря,

как да отмъстя на злото

за нещастния си хлебец,

с камъчето вдън тестото?“

Врана гракнала от клона,

черен гарван проговорил:

„Семчице на Калервойнен,

Кулерво, че Кулервойнен!

Кой ти е вгорчил живота,

кой сега те натъжава?

Отчупи си крехко клонче,

намери си тънка вейка,

стадото в блатата вкарай,

натири в калта чердата,

дай полвинката на вълци,

другото пък — на стръвници!

Вълците в овце превръщай,

а стръвниците — в добитък,

с ново стадо да заминеш,

с ново руно да се върнеш,

с него порти да прекрачиш

и обори да препълниш!

То ще е за теб разплата,

отмъщение — за всичко!“

Семката на Калервойнен,

Кулерво, че Кулервойнен

ей такива думи казал:

„Чакай, дяволска госпожо,

аз за бащин нож поплаках,

ти реви за свойто стадо!“

Крехко клонче си откъснал,

тънка вейка си намерил,

стадото в блатата вкарал,

сред тръстиките — чердата,

дал полвината на вълци,

другото — на зли стръвници.

Вълците в овце превърнал,

а стръвниците — в добитък,

че овчици да подкара,

с кравички да се завърне.

Слънцето се наклонило,

спуснало се да залязва,

сетне кацнало на борче,

дойно време осветило.

Семката на Калервойнен,

Кулерво, че Кулервойнен

тръгнал с вълци към кошара,

със стръвници — към обора

и на дивото заръчал:

„Щом стопанката пристигне

да си надои млекцето,

наведе ли се с котлето,

захапете й ръката,

захапете й крачето!“

Рог пастирски си направил,

някаква добра пищялка

от рогцата на Сивушка,

от рогата на Чернушка.

Този рог надул до края,

с таз пищялка се разсвирил

два-три пъти през дерето,

пет-шест пъти сред селцето.

Булката на Илмаринен,

хубавицата ковашка,

вече чакала млекцето,

виждала и масълцето.

Чула рога от дерето,

писналото сред селцето,

проговорила веднага,

казала, че да се знае:

„Слава Тебе, мили Боже!

Стадото ми се завръща,

приближава се чердата!

Но не зная как пастира,

как овчаря е намерил

рог, че тъй да го надува?

С тази негова пищялка

пропищяха ми ушите!“

Кулерво, че Кулервойнен

отдалече отговорил:

„Рог намерих сред блатата,

взех пищялка от тревата.

Ей го, стадото си идва,

връща се чердата вече,

можеш да доиш млекцето,

да се наведеш с котлето!“

* * *

Булката на Илмаринен

викнала една старица:

„Надои ми ти млекцето,

наведи се ти с котлето,

че не ми остава време,

имам сто неща да правя!“

Кулерво, че Кулервойнен

чул това, така отвърнал:

„Истинската домакиня,

по-грижливата стопанка

сам-сама дои млекцето,

сам-сама държи котлето!“

Булката на Илмаринен

влязла да дои млекцето,

грабнала сама котлето.

Стадото като видяла,

като зърнала чердата,

казала, че да се знае:

„Стадото добре изглежда,

лъсна косъма чердата,

вълната добре подраства,

руното добре набъбва,

вименцето натежава,

цицката му — наедрява.“

Тя погладила по виме,

че подложила котлето.

Дръпнала веднъж, че дважди,

трижди дръпнала, когато

вълк я близнал по ръката,

зла стръвница по краката,

впило зъбите вълчето,

впила ги и зла стръвница,

пооткъснали месенце,

поначупили костица.

Кулерво, че Кулервойнен

отмъстил си както могъл,

отговорил на обида,

разплатил се с подигравка.

Булката на Илмаринен,

гордата, се разревала,

че зашепнала тогава:

„Ще се каеш ти, мръснико,

дето вълци ми доведе

и стръвници ми докара!“

Кулерво, че Кулервойнен

бързал да й отговори:

„Аз съм лошото овчарче,

ти си лошата стопанка!

Едра питка ми замеси,

мазан хляб за път ми даде,

горе — житен, долу — ръжен,

а и с камък по средата.

Ножа, спомен от баща ми,

в подлия ти хляб нащърбих.“

Рекла булката ковашка:

„Чуй, пастире, мил овчарю!

Избави ме от гнева си,

за да ме спасиш от клетва,

както и от вълчи зъби,

както и от мечи лапи!

Ще те облека — за хубост,

ще те подредя — за радост,

с хляб и масло — ще те храня,

топло мляко ще ти давам,

нищо няма да ми плащаш

и година, че и втора!

Ако пък не ме избавиш,

ако в клетвата посърна,

ако никаква ме няма,

как, кажи, да ти помогна!“

Кулерво, че Кулервойнен

казал, за да отговори:

„Щом ще мреш, сега умирай,

махай се, ако се махаш!

Под земята ще намериш

своето место при Калма,

че добре да си отдъхнеш

и добре да си починеш!“

Рекла булката ковашка:

„Мили Уко, мили Боже!

Я си нагласи стрелата,

че да опнеш тетивата

с медена стреличка остра,

с връхче от бакър излято!

Опъни я по-широко,

изпрати я по-далече,

изпод дръпната десница,

изпод рамо наклонено,

че до Кулерво да стигне,

да догони Кулервойнен,

в него тя да се забие

тъкмо с острието медно!“

Кулерво, че Кулервойнен

своята уста отворил:

„Мили Уко, мили Боже!

Хич не се цели у мене,

ами гледай да уцелиш

хубостницата ковашка,

дето си е още тука,

дето си кипи от злоба!“

Булката на Илмаринен,

хубостницата ковашка,

паднала на свойто място,

както сажда от котлето.

Строполила се на двора,

там останала, в обора.

Тъй жената си отишла,

тази чудна хубавица,

за която шест години

беше си мечтал ковачът:

радост вкъщи да си има,

топлинка — за Илмаринен.

Тридесет и четвърта руна

Семката на Калервойнен,

Кулерво, че Кулервойнен

в синкавите си чорапки,

в кожените си ботушки

вече трябвало да бяга,

да остави Илмаринен,

докато ковачът нищо,

още нищичко не знае

за съдбата на жена си,

за нещастната й гибел.

Тръгнал Кулерво, загърбил

хълмчето на Илмаринен

и започнал да си свирка,

песнички да си подпява

с бодра стъпка през блатата,

през горите, през полята.

Тъй отминал Кулервойнен,

семката на Калервойнен.

Чул ковачът, че се свирка,

чул ковачът, че се пее,

чуковете си захвърлил

и духалото оставил,

вън излязъл, че да види

кой ли свирка, кой ли пее.

Всичко там за миг научил,

с двете си очи съгледал,

мъртвата видял съпруга,

милинката си женица,

легнала върху земята,

паднала върху тревата.

Дъх загубил Илмаринен,

просто онемял ковачът,

цяла нощ стоял и плакал,

едри черни сълзи ронил.

Въглен станало сърцето,

сажда станала душата.

Кулерво, че Кулервойнен

от далече — по-далече

през поля — дъбрави бягал,

в дяволски гори потъвал.

Чак когато се стъмнило,

седнал на земята черна.

Седнал на пръстта сиракът,

никому ненужен, казал:

„Кой ме е създал, орисал,

кой ме е довел в живота

да блуждая като слънце,

да угасвам като месец!

Другите си имат дворче,

другите си имат къща.

Мое дворче е гората,

моя къща е тревата.

Къпаха ме дъждовете,

стопляха ме ветровете.

Докато светът светува,

не създавай, мили Боже,

друг нещастник като мене,

друг самотник непрокопсал,

друг сиротник необичан!

Без баща, а и без майка

никого недей оставя,

както си оставил мене

да се рея като чайка,

като хищна морска птица!

Лястовичката си има,

както има и врабчето

свое слънце, своя радост.

Само аз не ще дочакам

слънцето да ме огрее,

радостта да ме споходи!

Кой ме е родил, не зная,

кой в утроба ме е носил,

патица ли ме излюпи,

дива гъска ли ме снесе,

та се пръкнах сред блатата,

сред калта и нищетата?

Рано майка си загубих,

рано без баща останах,

взе си ги смъртта, прибра ги,

целия ми род погуби.

Чизмички от лед надянах

върху снежните чорапки;

ужким по леда да мина,

калничкото да прескоча,

счупи се ледът под мене,

в кална локва се намерих.

И жесток да е животът,

и безмилостна — съдбата,

мост в калта не ща да бъда,

скапана дъска — в блатата.

Все ще се оправя някак:

две ръчички аз си имам,

те си имат по пет пръста,

общо имам десет нокти.“

Дълго той седял и мислил,

нищо ново не измислил:

ще отиде при Унтамо,

че да отмъсти за всичко:

за баща, за мила майка,

за сирашката си участ!

Отдалече се заканил:

„Ти почакай, Унтамойнен!

Всекиго от нас съсипал,

своето ще си получиш,

покрива ти ще подпаля,

къщата ти ще съборя!“

Горската старица тъкмо

приближила в синьо рухо,

та се спряла да попита,

нещо ново да научи:

„Кулерво, кому се каниш,

семчице на Калервойнен?“

Семката на Калервойнен,

Кулервойнен отговорил:

„Мислих аз каквото мислих,

нищо ново не измислих:

ще отида при Унтамо,

ще му отмъстя за всичко,

за баща, за мила майка

и за своя род погубен,

покрива му ще подпаля,

къщата му ще съборя.“

Горската старица бавно

проговорила тогава:

„Твоят род не е погубен,

нито е убит баща ти,

жив е още Калервойнен,

майка ти, и тя е жива!“

* * *

„Боже мили! Мила стринке!

Чуваш ли какво говориш!

Где е скъпият ми татко,

где е милата ми майка?“

„Жив и здрав е твоят татко,

както милата ти майка

там — в Лапландия далечна,

в мъничко селце рибарско.“

„Боже мили! Мила стринке!

Чуваш ли какво говориш!

Как, кажи, дотам да стигна,

мога ли да ги намеря?“

„Лесно можеш да ги стигнеш,

лесно пътя ще намериш:

като минеш през гората,

ще завиеш по реката,

все по нея — ден, че втори,

а на третия, накрая,

ще се отклониш на север,

планина една ще видиш,

цялата ще я обходиш

в ниското, но все наляво,

докато поток намериш,

че да свърнеш все надясно,

докато на път отминеш

три големи водопада.

Полуостров там започва,

а на края, на носа му,

има къщичка рибарска,

скрита сред скалите къща.

Там баща си ще намериш,

милата си родна майка,

че и двете си сестрици,

и добри, и хубавици.“

Кулерво, че Кулервойнен

бързо се на път отправил.

Минал ден, а сетне — втори,

чак на третия, накрая,

той се отклонил на север,

планина една съгледал,

тръгнал, че да я обходи

в ниското, но все наляво,

докато поток намерил,

че да свърне все надясно,

докато на път отминал

три големи водопада.

Полуостров там започвал,

а на края, на носа му,

имало рибарска къща,

къщичка в скалите скрита.

Ей го — влезнал в тази къща,

влезнал, но не го познали:

„Кой си, пътнико далечен,

откъде си, чужденецо?“

„Не позна ли ти сина си,

милото детенце свое,

дето с Унтамо замина,

дето някой го отвлече

още малък, като педя,

като живнало вретено?“

* * *

Казала добрата майка,

рекла бялата старица:

„Боже мили! Мили синко!

Майчино коланче златно!

Жив си, сине, да те видя,

жива съм да те посрещна!

А пък вече те оплаках,

за погубено те смятах!

Две момчета аз си имах,

а до тях — две дъщерички.

Две деца след туй загубих,

по-големичките, двете:

в битката синът потъна,

щерката без вест изчезна.

Боже, ето го синчето,

но къде е дъщерята?“

Кулерво, че Кулервойнен

питал, майка си да пита:

„А къде е дъщеря ти,

где е моята сестричка?“

Казала добрата майка,

рекла бялата старица:

„Щерката не се завърна,

твоята сестричка мила,

като тръгна през гората

ягодки да си събира.

Пиленцето там остана,

патенцето там изчезна.

Нищо повече не зная,

нищо сетне не научих.

Кой момиче ще оплаче?

Никой, само родна майка!

Майката ще го потърси,

тя за него ще поплаче.

Тръгнах щерка аз да търся,

дирите й да намеря.

Тръгнах, мечка бях в гората,

видра бях покрай реката.

Ден я търсих, сетне — втори,

че и трети ден настъпи,

цяла седмица отмина,

търсих я, къде не ходих,

низините обикалях,

от скалите се провиквах

с гърло, вече онемяло

да я вика и привиква:

«Где си, мило мое чедо?

Хайде, прибери се вкъщи!»

Тъй я виках и привиквах,

че да се завърне вкъщи,

но ми казаха горите,

казаха ми и полята:

«Нито викай дъщеря си,

нито чакай да се върне!

Няма вече да я видиш,

няма никога да влезне

нито в бащината къща,

нито в майчиното дворче!»“

Тридесет и пета руна

Кулерво, че Кулервойнен,

в синкавите си чорапки,

сладко заживял накрая

под родителската стряха.

Но умът му все не идвал,

не увирала главата,

нелюляна в детска люлка,

неподкастряна, когато

можеш леко да се вдигнеш

и нагоре да вървиш.

Дали му да поработи,

белким си изкара хляба.

Тръгнал с лодката рибарска

да разхвърлят рибна мрежа.

Както седнал зад веслата,

тъй започнал да разпитва:

„Как, кажете, да загребвам,

силничко ли, както мога,

или кротичко да карам,

както нуждата изисква?“

А кормчията му казал

с най-разбраните си думи:

„Както можеш, тъй загребвай,

карай, както ти приляга,

гледай само да не счупиш

вилките или греблата!“

Кулерво, че Кулервойнен

както могъл, тъй загребвал,

карал, както му приляга,

счупил вилките, греблата,

вилките били железни,

борови били греблата.

Калерво дошъл да види

работата на сина си:

„Явно за гребач не ставаш,

счупил вилките, греблата,

вилки, дето са железни,

борови при туй греблата!

Рибата иди да гониш,

там дано да си полезен!“

Кулерво, че Кулервойнен

тръгнал рибата да гони.

Както в лодката се качил,

тъй започнал да разпитва:

„Как, кажете, да замахвам,

силничко ли, както мога,

или кротичко да удрям,

както нуждата изисква?“

А кормчията му казал:

„Както можеш, тъй замахвай,

удряй, както ти приляга,

работата иска устрем!“

Кулерво, че Кулервойнен

както могъл, тъй замахвал,

удрял, както му приляга:

кипнала добре водата,

всички мрежи разпокъсал,

рибата превърнал в каша.

Калерво дошъл да види

работата на сина си:

„Явно за гончар не ставаш,

всички мрежи разпокъса,

всички тапи изпорони,

рибата превърна в каша!

Данъци иди да плащаш,

таксите иди да внасяш,

пътища иди да гониш,

там дано да си полезен!“

* * *

Кулерво, че Кулервойнен,

в синкавите си чорапки,

в кожените си ботушки,

с къдравото си перчемче,

тръгнал данъци да плаща,

пътищата взел да гони.

Заплатил, каквото трябва,

хвърлил, колкото е нужно,

той се качил на шейната,

поводите взел в ръката

и поел обратно в пътя,

че да се завърне вкъщи.

Припкало доброто конче

и шейничката летяла,

дългия си път да гони

в плодородната Вайнола.

Но не щеш ли, хубавица

върху ските си летяла,

дългия си път да гони

в заснежената Вайнола.

Кулерво, че Кулервойнен

дръпнал поводите, спрял се

златокосото момиче

да покани, да повика:

„Качвай се, ще те откарам,

ще те стопля, хубавице!“

Златокосата от ските

казала и отлетяла:

„Смърт когато те догони,

нея си вземи в шейната!“

Кулерво, че Кулервойнен,

в синкавите си чорапки,

в кожените си ботушки,

махнал и с камшик ударил

кончето си вихрогонче.

Припнало доброто конче

и шейната полетяла

дългия си път да гони

по крайбрежията морски,

че по скатовете снежни.

Но не щеш ли, хубавица

върху ските си летяла,

дългия си път да гони

по крайбрежието морско.

Кулерво, че Кулервойнен

дръпнал поводите, спрял се

златокосото момиче

да покани, да повика:

„Качвай се, ще те откарам,

ще те стопля, хубавице!“

Златокосата от ските

казала и отлетяла:

„Смърт когато те догони,

нея си вземи в шейната!“

Кулерво, че Кулервойнен,

в синкавите си чорапки,

в кожените си ботушки,

махнал и с камшик ударил

кончето си вихрогонче.

Припнало доброто конче

и шейната полетяла

дългия си път да гони

в пуста Похьола мъглива,

че в Лапландия далечна.

Но не щеш ли, хубавица

върху ските си летяла,

дългия си път да гони

в пуста Похьола мъглива.

Кулерво, че Кулервойнен

дръпнал поводите, спрял се

златокосото момиче

да покани, да повика:

„Качвай се, ще те откарам,

ще те стопля, хубавице,

ябълчица ще захапеш,

с орехчета ще играеш!“

Златокосата от ските

както спряла, тъй и рекла:

„Смърт когато те догони,

нея си вземи в шейната!

Ябълчица аз не искам,

с орехчета не играя!“

Кулерво, че Кулервойнен,

в синкавите си чорапки,

в кожените си ботушки,

грабнал малката в шейната,

златокосото момиче

под кожуха си прикътал.

Златокосото момиче

както седнало, тъй рекло:

„Остави ме да си ходя,

малка съм да бъда тука,

мръсни глупости да слушам,

лотото да ме прикътва,

остави ме, че шейната

цялата ще я почупя,

на дъски ще я направя,

на трески ще я начупя!“

Кулерво, че Кулервойнен,

в синкавите си чорапки,

в кожените си ботушки,

взел, кесията развързал,

пуснал златните жълтици,

сребърните си парици,

и коланче й предложил,

че и лъскави чорапки.

Хубавицата замряла,

златокосата примряла,

златото я оглупило,

а среброто — подлудило.

Кулерво, че Кулервойнен,

в синкавите си чорапки,

в кожените си ботушки,

почнал малката да сваля,

хванал с лява длан юздата,

а пък с дясната — гърдата.

Тъй момичето прикътал,

на козяка го съборил,

че да го загърне сетне

с топлия кожух разтворен.

* * *

Божи ден след туй настъпил,

че и втори се издигнал.

Златокосото момиче

почнало да поразпитва:

„Разкажи ми — кой си, що си,

кой е твоят род, да зная!

Може и да си прославен,

виден син на виден татко?“

Кулерво, че Кулервойнен

казал, с думите разказал:

„Не, съвсем не съм прославен,

виден син на виден татко,

раждал съм се по средата,

син на Калерво съм още,

син безпомощен, да кажем,

и за нищо непригоден.

Ти кажи — коя си, що си,

кой е твоят род, да зная!

Може и да си известна,

видна щерка с виден татко?“

Златокосото момиче,

хубавицата му рекла:

„Не, съвсем не съм известна,

видна щерка с виден татко,

моят сой е по средата,

щерка съм на твоя татко,

бях загубена до вчера,

а от днеска съм негодна.

Малко като бях момиче,

още милото на мама,

тръгнах ягодки да търся,

и къпинки, и малинки,

в храсталаците навлезнах,

сред горите се загубих,

ден — така, а сетне — втори,

че и трети ден отмина,

свърши малката пътечка,

краищата й загубих,

вдън гората се намерих,

в лудогорието страшно.

Седнах там да си поплача,

ден така, а сетне — втори,

че и трети ден отмина,

на скалата се изкачих,

отвисоко се провикнах

мъката си да изплача.

Но гората ми отвърна,

с ехото ми отговори:

«Глупаво е да се плаче,

безполезно — да се вика,

никой няма да те чуе

толкова далеч от къщи!»

Мина ден ли, два ли, три ли,

пет ли, шест ли, кой ги знае,

вече гибелта си чаках,

близката си смърт усещах,

но и с нея се разминах,

но и нея не дочаках!

По-добре да бях умряла

и с пръстта да бях се сляла,

та след лято или второ,

или трето чудно лято

да се върна пак с тревата,

с пъпките по дървесата,

в ягодките да прелея,

боровинка да налея,

лоша дума да не чуя,

болка да не ме разкъсва.“

Рекла, още недорекла,

недовършила словата,

скочила тя от шейната,

че се хвърлила в реката,

в бездната на водопада,

в огнената страшна бездна.

Там намерила смъртта си,

срещнала се с гибелта си,

мир да търси в Туонела,

в Манала покой да има.

Кулерво, че Кулервойнен

както скочил от шейната,

тъй и заридал, захълцал,

заоплаквал се горчиво:

„Боже, колко съм нещастен,

колко съм съсипан, Боже!

На сестра си ли посегнах,

на незнайната сестричка!

Боже, татко! Боже, мамо!

Златна майчице добричка,

трябваше ли да ме носиш,

трябваше ли да ме раждаш,

трябваше ли да ме гледаш,

с млякото си да ме кърмиш?

По-добре в света ужасен

да не бях се появявал,

чума да ме беше взела,

ранна болест — покосила,

да не бях и ден осъмвал,

след като са ме родили!“

С нож прерязал той юздата,

с нож намордника посякъл,

скочил на гърба на коня,

метнал му се на гръбнака,

яхал, колкото там яхал,

че накрая да дояха

пак до майчините двори,

пак до бащината къща.

Майка му била на двора.

„Мила майко, свидна моя!

Да не беше ме родила,

а да беше ме затрила!

В банята да бе ме скрила,

в сауната — задушила,

в пушек да се бях удавил

зад залостена вратичка,

с пеленката — на боклука,

с одеялцето — в реката,

с люлката — в разпален огън,

с поясчето — в лумнал пламък!

Ако питаха в селцето:

«Где е шарената люлка

и защо е този пушек?»

Можеше да им разкажеш:

«Огън люлката погълна,

поясчето — лумнал пламък,

че да кипнат семената

за напитката си сладка!»“

Питала добрата майка,

питала да поразпита:

„Нещо лошо ли се случи,

лоша ли те вест настигна?

Идваш сякаш от Туони,

сякаш носиш вест от Мана!“

Кулерво, че Кулервойнен

казал, всичко да разкаже:

„Случи се ужасно нещо

и вестта ми е ужасна:

аз посегнах на сестра си,

на незнайната сестричка!

Плащах там, каквото плащах,

че и горница оставих,

тръгнах, гледам — хубавица,

почнах да я разигравам:

разигравал съм сестра си,

непознатата сестричка!

Тя намери гибелта си,

своята си смърт догони

в бездната на водопада,

в огнената страшна бездна.

Само аз не зная още

как да срещна, где да търся

своята си страшна гибел,

своята си смърт нещастна:

вълчи зъб ли ми е нужен,

или тежка меча лапа,

гърло китово бездънно

или щуча зла захапка?“

* * *

Казала добрата майка:

„Не търси смъртта си, синко,

вълчи зъб не ти е нужен,

нито тежка меча лапа,

гърло китово бездънно

или щуча зла захапка!

Преголяма е Суоми,

Саво е земя просторна,

има где да се поскриеш,

раните си да облизваш,

шест години да поскиташ,

девет — сам да се измъчваш,

докато простят греха ти,

докато го сам надвиеш!“

Кулерво, че Кулервойнен

проговорил, за да каже:

„Аз не искам да се крия,

раните си да облизвам!

С две очи смъртта ще срещна

там, пред портата на Калма!

В битки искам да се бия,

себе си да дозатрия,

да убия Унтамойнен,

сънищата си да стъпча,

да се разплатя за тате,

За сълзиците на мама,

за страданията свои,

за живота си нещастен.“

Тридесет и шеста руна

Кулерво, че Кулервойнен,

в синкавите си чорапки,

почнал битки да замисля,

кървави войни да пали.

Сабята веднъж наточил,

сетне копие наострил.

Казала добрата майка:

„Откажи се, мили синко,

тежки битки да замисляш,

кървави войни да палиш!

Който тръгва неповикан,

който ножа си размахва,

той и първи си отива,

ако се до боя стигне:

него сабите посичат,

него копията вземат.

В бой с козичка ли ще идеш,

пръч ли яхнал, ще воюваш?

Леко се коза догонва,

леко се и пръч поваля,

сетне — куче ли ще яхаш,

жабешки ли ще се върнеш?“

Кулерво, че Кулервойнен

казал, за да отговори:

„Няма сред блата да гния,

пясъци да ме затрупват,

гарвани да ме огракват,

врани да ме доразнасят!

В битка искам да загина,

с почести да си отида,

сладко се загива в битка,

от върха на остра сабя!

Битката е нещо славно,

славно нещо е бойната,

там без болка се умира,

леко се света напуска!“

Питала добрата майка:

„Ако паднеш там, сред боя,

кой, кажи, ще се погрижи

за баща ти, за старика?“

Кулерво, че Кулервойнен

казал, за да отговори:

„Нека сред калта да гние,

като му е там душата!“

„Кой, кажи, ще се погрижи

за рождената ти майка?“

„Нека в сламата да гние,

като й е там душата!“

„Кой, кажи, ще се погрижи

за по-малкото ти братче?“

„Нека гние сред полето,

като му е там душата!“

„Кой, кажи, ще се погрижи

за сестричката по-малка?“

„Нека гние на герана,

като й е там душата!“

Кулерво, че Кулервойнен

тръгнал, взел да се сбогува.

Проговорил на баща си:

„Господ да те пази, татко!

Ще заплачеш ли за мене,

ако чуеш, че ме няма?

Леко ли ще ме отпишеш

от рода на Кулервойнен?“

Казал старецът тогава:

„Не, едва ли ще заплача,

ако чуя, че те няма;

имам си и друго чедо,

доста по-добро от тебе,

а и доста по-разумно.“

Кулерво, че Кулервойнен

казал, за да отговори:

„Виж, и аз не ще заплача,

ако чуя, че те няма.

Друг баща ще си намеря:

с кал — в устата, с прах — в главата,

с боровинки — за очички,

с козя слама — за брадичка,

с тънка съчка — за краченце,

с дървесина — за месценце.“

Проговорил и на брат си:

„Господ да те пази, братко!

Ще заплачеш ли за мене,

ако чуеш, че ме няма?

Леко ли ще ме отпишеш

от рода на Кулервойнен?“

Братчето тогава рекло:

„Не, едва ли ще заплача,

ако чуя, че те няма;

имам си сестрица друга,

доста по-добра от тебе,

а и доста по-разумна.“

Кулерво, че Кулервойнен

казал, за да отговори:

„Виж, и аз не ще заплача,

ако чуя, че те няма.

Друго братче ще намеря:

с кал — в устата, с прах — в главата,

с боровинки — за очички,

с козя слама — за брадичка,

с тънка съчка — за краченце,

с дървесина — за месценце.“

Проговорил на сестра си:

„Господ да те пази, сестро!

Ще заплачеш ли за мене,

ако чуеш, че ме няма?

Леко ли ще ме отпишеш

от рода на Кулервойнен?“

Отговорила сестрата:

„Не, едва ли ще заплача,

ако чуя, че те няма:

имам си и друго братче,

доста по-добро от тебе,

а и доста по-разумно.“

Кулерво, че Кулервойнен

казал, за да отговори:

„Виж, и аз не ще заплача,

ако чуя, че те няма.

И сестра ще си намеря:

с кал — в устата, с прах — в главата,

с боровинки — за очички,

с козя слама — за косичка,

с тънка съчка — за краченце,

с дървесина — за месценце.“

И на майка си той казал:

„Господ да те пази, мамо,

дето ме роди, отгледа,

дето ме на крак изправи!

Ще заплачеш ли за мене,

ако чуеш, че ме няма?

Леко ли ще ме отпишеш

от рода на Кулервойнен?“

Казала добрата майка,

проговорила тогава:

„Може ли така да питаш,

сякаш майка си не знаеш!

Чедото си ще оплача,

ако чуя, че го няма.

Мъртво пак ще си е мое,

пак ще си е Кулервойнен.

Не сълзи, порой ще има,

ще подгизне всяка стая,

вади ще текат през двора,

плевнята ще стане бара.

Докато те аз оплача,

лед ще стяга, лед ще капе,

пръст ще се раззеленява

и зеленото ще вехне.

А каквото с глас не може

никъде да се изплаче,

никому да се разкаже,

насаме ще си го плача,

в банята ще си го шепна,

в сауната — изговоря.“

* * *

Кулерво, че Кулервойнен,

в синкавите си чорапки,

вдигал вече шум до Бога

в своята игра на битки.

Пял в блата, тръбил от хълми,

марширувал през горите,

с крясъци полята будил,

с гръм и трясък — низините.

Стигнала го вест сред пътя

и от тази вест научил:

„Вчера татко ти почина,

изостави ни старикът.

Бързай, чакаме те вкъщи

сетно сбогом да му кажеш!“

Кулерво, че Кулервойнен

чул това и отговорил:

„Щом го няма, нямам грижа!

Конче имаме си вкъщи,

ще го отнесе до гроба,

другите ще го заровят!“

Свиркайки си през блатата,

с песен крачил той в полята.

Стигнала го вест сред пътя

и от тази вест научил:

„Вчера твоят брат почина,

изостави ни момчето.

Бързай, чакаме те вкъщи

сетно сбогом да му кажеш!“

Кулерво, че Кулервойнен

чул това и отговорил:

„Щом го няма, нямам грижа!

Конче имаме си вкъщи,

ще го отнесе до гроба,

другите ще го заровят!“

Свиркайки си през полята,

с песен крачил той в гората.

Стигнала го вест сред пътя

и от тази вест научил:

„Твоята сестра почина,

изостави ни горката.

Бързай, чакаме те вкъщи,

сетно сбогом да й кажеш!“

Кулерво, че Кулервойнен

чул това и отговорил:

„Щом я няма, нямам грижа!

Конче имаме си вкъщи,

ще я отнесе до гроба,

другите ще я заровят!“

Свиркайки си през гората,

с песен крачил той в лъката.

Стигнала го вест сред пътя

и от тази вест научил:

„Вчера майка ти почина,

Бог си я прибра, горката.

Бързай, селото те чака,

сетно сбогом да й кажеш!“

Кулерво, че Кулервойнен

чул това и отговорил:

„Боже, колко съм нещастен,

губя родната си майка,

дето ми веза чаршафче

и бродира одеялце,

дето нишката държеше

и вретенцето въртеше.

Не можах аз да я видя,

че да се сбогувам с нея.

Може в студ да е живяла,

може в глад да е умряла!

Хубаво я изкъпете

с най-добрите си сапуни,

хубаво я облечете

в дрехи само от коприна,

хубаво я отнесете

до могилата, до гроба,

нека там и хор да има

с песни за света задгробен!

Няма как да се отбия,

с Унтамо ще се разплащам,

злото трябва да се бие,

лошото — да се надвива!“

Тръгнал той с тръба за битка

с гръм за Унтола заминал,

но преди да тръгне, казал:

„Мили Уко, мили Боже!

Дай ми сабичка по-остра,

дай ми кортик по-наточен,

че да стресне сто войника,

майките им да разплаче!“

Взел си сабичка по-остра,

взел си кортик по-наточен,

че посякъл сто войника,

майчиците им разплакал.

Къщите превърнал в пепел,

Унтовия род изтребил,

минал, камък върху камък

в дирите си не оставил.

* * *

Кулерво, че Кулервойнен

вече тръгнал да се връща,

стигнал майчините двори,

бащината стара къща.

Празен двор и празна къща,

пуст мутвак и пуста стая.

Нито — някой да го срещне,

нито пък — да го прегърне.

Длан над пепелта протегнал,

над студеното огнище.

Тъкмо с тази длан усетил,

че старицата я няма.

Длан на печката положил,

кахлената хладна печка.

Тъкмо с тази длан усетил,

че и стареца го няма.

Поглед хвърлил върху пода,

върху дюшемето мръсно.

С този поглед той усетил,

че сестричката я няма.

Поглед хвърлил и на кея;

пусто заливче без лодка.

С този поглед той усетил,

че и братчето го няма.

И горчиво се разплакал,

дълго плакал — ден, че втори,

докато накрая казал:

„Майчице, добричка моя!

Нищо ли не ми остави,

докато живя сред всички?

Майчице, не ме ли чуваш?

Пред очите ти тъгувам,

пред лицето ти бушувам,

на гръдта ти се оплаквам!“

Чула майката от гроба,

казала му от земята:

„Кученце от мен остана,

да те води през гората.

Следвай го, вървете двама!

Влезнете ли по-навътре

в лудогорието синьо,

в сините докрай дъбрави:

горски феи ще ви срещнат,

дъщерички на гората.

Хлебеца си там поискай,

те да бъдат милостиви!“

* * *

Кулерво, че Кулервойнен

тръгнал с кученце в гората,

следвал го, вървели двама.

Влезнали и по-навътре

в лудогорието синьо,

в сините докрай дъбрави.

Стигнал до познато място,

тъкмо мястото, където

бе опозорил сестра си,

златокосото момиче.

Вятър-плач кънтял в горите,

ронили се лесовете,

пожълтявали тревите,

скапвали се цветовете

на това жестоко място,

съхнещо и уродливо.

Там не никнела тревата,

лист не връзвал храсталакът,

никналото не растяло,

буйналото не шумяло

на това жестоко място,

съхнещо и уродливо.

Кулерво, че Кулервойнен

сабичката си извадил,

в острието се загледал,

в блясъците му железни.

Сабичката си попитал

няма ли да позахапе

хубаво месце у грешник,

черна кръв не ще ли пийне.

Сабята добре разбрала

собствения си стопанин.

Отговорила веднага:

„Като нищо ще захапя

хубаво месце у грешник,

черната му кръв ще пийна,

с плът невинна попреяла,

попрепила с кръв безгрешна!“

Кулерво, че Кулервойнен,

в синкавите си чорапки,

дръжка сложил на земята,

острие — върху сърцето,

паднал върху свойта сабя,

сам посрещнал острието,

сам смъртта си там намерил,

сам догонил гибелта си.

Тъй загинало момчето

Кулерво, че Кулервойнен.

Смърт на витяз е смъртта му,

смърт юнашка за бедняка.

Доблестният Вайнемойнен,

щом научил за смъртта му,

щом разбрал за гибелта му,

следните слова изрекъл:

„Нека нашите потомци

своите чеда да пазят!

Нека родните ни люлки

чужденци да не люлеят!

Лошо ли детето друскаш,

безразсъдно ли го люшкаш —

умно няма то да стане,

храбро няма да го видиш,

колкото и да порасне,

колкото и да живее.“

Тридесет и седма руна

Всяка вечер Илмаринен

своята жена оплаквал,

нощите без сън прекарвал,

денем нищичко не хапвал,

утрото с въздишка срещал,

дните — с мъка неизменна

по жената хубавица,

по умрялата съпруга.

Нито се до чук докосвал,

нито работа подхващал,

черната му наковалня

цели месеци мълчала.

Илмаринен проговорил:

„Боже, колко съм нещастен!

Как нататък ще я бъде:

и да седна, и да легна,

сън не може да ме хване,

изсуши ме тази мъка.

Тежки, вечерите идват,

утрините — без надежда,

нощите са тъй горчиви,

тъй безрадостни са дните!

Не за вечерите плача,

не за утрините — страдам,

не за себе си — тъгувам.

За съпругата си плача,

от кончината й страдам,

по очите й тъгувам.

Че и сън да ме споходи,

щом очите си затворя,

нея в сънищата виждам,

нея, милата, прегръщам,

не усещам, че я няма

и че няма да се върне.“

Остарял за дни ковачът,

побелял от тази мъка.

Два-три месеца поплакал,

на четвъртия, накрая,

злато от пътеки лунни

и сребро от морска пяна,

и дърва, една горичка,

с тридесет шейни извозил.

Въглища добри направил

и огнището разпалил.

Сипнал купчинка от злато,

купчинка сребро добавил,

купчинка като за агне,

купчинка като за зайче.

Всичко в огъня изсипал

да гори, да се стопява,

а духалото оставил

в дланите на надничари.

Хванали се те, слугите,

и за да задухат яко,

понавили от ръкави,

поотворили от ризи.

А ковачът Илмаринен,

вгледан в огъня, очаквал

златната си хубавица,

сребърната годеница.

Слабо духали слугите

с понавитите ръкави,

с поотворените ризи.

И ковачът Илмаринен

за духалото се хванал.

Дръпнал го еднажди, дважди,

трижди, като се напънал,

взрял се в огъня да види

златната си хубавица,

сребърната годеница.

Но — теле се появило,

изпод пламъка излязло,

златно му било влакното,

сребърни били рогцата.

Всеки би му се зарадвал,

само не — и Илмаринен.

Илмаринен проговорил:

„Вълк за теб! Аз друго чаках:

златната си хубавица,

сребърната годеница!“

Хвърлил в огъня ковачът

златното теле сребристо

и от златото досипал,

доприбавил от среброто,

а духалото оставил

в дланите на надничари.

Хванали се те, слугите,

и за да задухат яко,

понавили от ръкави,

поотворили от ризи.

А ковачът Илмаринен,

вгледан в огъня, очаквал

златната си хубавица,

сребърната годеница.

Слабо духали слугите

с понавитите ръкави,

с поотворените ризи.

И ковачът Илмаринен

за духалото се хванал.

Дръпнал го еднажди, дважди,

трижди, като се напънал,

взрял се в огъня да види

златната си хубавица,

сребърната годеница.

Но — жребче се появило,

изпод пламъка излязло,

имало си златна грива,

а и сребърни копитца.

Всеки би му се зарадвал,

само не — и Илмаринен.

Илмаринен проговорил:

„Вълк за теб! Аз друго чаках:

златната си хубавица,

сребърната годеница!“

Хвърлил в огъня ковачът

златното жребче сребристо

и от златото досипал,

доприбавил от среброто,

а духалото оставил

в дланите на надничари.

Хванали се те, слугите,

и за да задухат яко,

понавили от ръкави,

поотворили от ризи.

А ковачът Илмаринен,

вгледан в огъня, очаквал

златната си хубавица,

сребърната годеница.

Слабо духали слугите

с понавитите ръкави,

с поотворените ризи.

И ковачът Илмаринен

за духалото се хванал.

Дръпнал го еднажди, дважди,

трижди, като се напънал,

взрял се в огъня да види

златната си хубавица,

сребърната годеница.

Хубавица се явила,

изпод пламъка излязла,

имала коси от злато,

сребърно лице чудесно.

Другите се ужасили,

само не и Илмаринен.

Илмаринен се потрудил,

чуковете взел в ръцете,

цяла нощ ковал, не мигнал,

през деня ковал, не спирал.

Изковал нозе чудесни,

изковал ръце прекрасни,

но — нозете не вървели,

не прегръщали ръцете.

Изковал уши, да чува,

но не чували ушите.

Изковал очи, да вижда,

но не виждали очите.

Изковал уста, да дума,

но не думала устата.

Илмаринен проговорил:

„Може ли едно момиче

дума да не ти отрони,

поглед да не ти отправи?“

* * *

Искал той да си я гушне

под юрганче, одеяло,

сред възглавници от свила

и чаршафи от коприна.

Банята добре запарил,

топла сауна приготвил,

дъхав бял сапун потекъл

върху брезова метличка.

Три ведра вода разплискал

баш ковачът Илмаринен

милата си да измие

от нагарите й златни.

Сам ковачът се изкъпал,

трил се, розово проблеснал,

тъй момичето загърнал

под юрганче, одеяло,

сред възглавници от свила

и чаршафи от коприна.

Вярно е, че Илмаринен

още през нощта си първа

към постелята прибавял

нещо, че да се наметне:

мечи кожи — две ли, три ли,

овчи кожи — пет ли, шест ли,

хладничко се спи до злато,

до сребро се понастива.

Но и меча кожа грее,

но и овча кожа топли,

ако ще лежиш до злато,

до сребро ако ще мръзнеш,

че каквото си е хладно,

хладничко докрай остава,

камъчето си е камък,

лед си е ледът в кревата.

* * *

Илмаринен се замислил:

„За жена това не става!

Бих я всекиму отстъпил,

ще я дам на Вайнемойнен,

нека той да се помъчи,

нека той да постудува!“

От сърце я той отстъпвал,

давал я на Вайнемойнен.

Казал му ей тези думи:

„Чуй, старико Вайнемойнен!

Ето ти жена от злато,

чудно сребърно момиче!

Виж я: хем окото хваща,

хем устица не разтваря!“

Доблестният Вайнемойнен

хубавицата разгледал

от главата до петите.

И попитал, да научи:

„Я кажи, защо харизваш

чудо сребърно, та златно?“

Илмаринен отговорил:

„Ами — да си имаш някой,

да не си самичък вкъщи,

някой да те понаглежда.“

Чул го Вайнемойнен, казал:

„Дръж си я за теб, ковачо!

Можеш в огън да я хвърлиш

по-добра да си намериш!

Или — дай я на Русия,

дай я в Немско — да се фука,

с по-богати да общува,

с по-известни да се среща!

Тук, у нас, не ще прокопса,

никой няма да си вземе

хладно злато — за съпруга,

сребърен лед — за невеста!“

Доблестният Вайнемойнен,

син на небеса, морета,

с думи земни посъветвал

поколенията идни

злато другаде да търсят,

другаде — сребро, парици.

С тези думи се обърнал,

с тези мисли проговорил:

„Чуйте ме, момчета бедни,

чуйте, утрешни герои!

И охолство да ви стигне,

и в недостиг да растете,

докато светът светува,

гледайте света в очите:

Златото не е за сватба,

за годеж не е среброто,

хладно златото проблясва,

ледено блести среброто!“

Тридесет и осма руна

Че захвърлил Илмаринен,

майсторът ковач оставил

златната си хубавица,

сребърната годеница.

Сложил сбруята на коня,

взел юздицата в ръката,

той се качил на шейната,

литнал, отлетял нататък.

Нещо искал да загърби,

друго — искал да отмине,

в пуста Похьола да стигне

втори път да се сватосва.

Ден препускал Илмаринен,

сетне — втори, че и трети,

а на третия, накрая,

стигнал в Похьола мъглива.

Похьолската господарка

тъкмо си била на двора.

Почнала да го разпитва,

искала да понаучи

как живее дъщеря й,

щерката й как се чувства

до съпруг и до свекърва

и разбират ли се вкъщи.

А ковачът Илмаринен

тъжно понавел главата,

сетне шапката отметнал

и започнал да разказва:

„Хич не питай, тъще моя,

хич не питай, не разпитвай

как живее дъщеря ти,

хубаво ли преживява!

Взе си я смъртта отдавна,

страшна гибел я отнесе.

Ягодката се отрони,

с пясък я покри земята,

шумата я допокрива,

допокрива я тревата.

Идвам тук сега да взема

втората ти дъщеричка.

Тъща за да ми останеш,

дай ми, бабо, дъщеря си,

нека се и тя намери

в къщичката на сестра си!“

Лухи, похьолската тъща,

проговорила тогава:

„Лошо сторих, зло направих,

как можах да дам на тебе

по-голямата си щерка,

хубавото си момиче,

даром да си иде младо,

да погине — здраво, право,

вълчи зъб да го догони,

меча лапа да го стигне.

Тръгвай, няма да получиш

никога от мен невеста:

стари сажди да отмива,

стара пепел да изхвърля!

Никой да не го поиска

миличкото ми детенце,

пак на теб не бих го дала!

Ще го дам — на водопада:

риба да яде в Туони,

сватбата да е у Мана!“

Илмаринен, баш ковачът,

трепнал и глава изправил,

устната си той прехапал,

но перчема — пооправил.

Към вратата той закрачил,

прага й висок прескочил,

влезнал в стаята и казал:

„Хайде, тръгвай с мен, девойко,

в къщичката на сестра ти,

дето рано си отиде,

питка ти ще ми замесваш,

пиво ти ще ми наточваш!“

Някакво момче от пода

проговорило тогава:

„Махай се оттук, мръснико,

затвори отвън вратата!

Къщата ни ти съсипа,

ти прогони радостта ни

още като влезе тука,

прага ни като прескочи.

Сестро миличка, любима!

Този хич не го поглеждай,

колкото и да се пъчи,

едричък и червендалест!

С вълчи зъб е той в устата,

лиси нокът крие в шепа,

тежка като меча лапа.

Ножът му кръвчица пие,

първо се в гърба забива,

сетне — гърлото прерязва.“

Казала сестрата малка,

казала на Илмаринен:

„Няма никога да тръгна

с теб, негоднико последен!

Щом погуби ти жена си,

моята добра сестрица,

мен ли няма да погубиш,

ако тръгна с теб, мръснико!

Млада съм и заслужавам

по-добра съдба в живота,

мъж, от тебе по-височък,

хубава шейна навънка,

светло жилище просторно,

не подслон, а топла къща!

Сажди няма аз да мия,

пепел няма да изхвърлям!“

Илмаринен се разсърдил,

разгневил се баш ковачът,

ядно устната прехапал,

но перчема — пооправил.

Хванал малката с ръката,

с лапите си я награбил,

с нея минал като вятър

през вратите и през двора,

че я хвърлил на шейната,

сложил я върху козяка,

сам се качил и потеглил,

отпътувал, поприхванал

с лявата ръка юздата,

с дясната ръка — гърдата.

Разреваното момиче

хлъцнало, че да му каже:

„Клонче търсих, кал нагазих,

коренчета ще събирам:

патенцето ще потъне,

пиленцето ще загази!

Чуй, ковачо Илмаринен!

Ако не свалиш ръката,

ще ти натроша шейната,

на трески ще я направя,

на коляно ще я счупя

като съчка за огнище.“

Баш ковачът Илмаринен

отговорил с тези думи:

„Чак сега разбрах защо сме

обковавали шейните:

плашим се да не попаднат

върху твоето коляно.“

Разреваното момиче

звъннало с висулки медни,

скършило чудесни пръсти,

стиснало прекрасни длани,

хлъцнало, че да му каже:

„Слушай, ако ме не пуснеш,

пъргаво ще се изплъзна

като шарена пъстърва.“

Баш ковачът Илмаринен

отговорил с тези думи:

„Няма да ми се изплъзнеш,

като щука ще те стигна.“

Разреваното момиче

звъннало с висулки медни,

скършило чудесни пръсти,

стиснало прекрасни длани,

хлъцнало, че да му каже:

„Слушай, ако ме не пуснеш,

пъргаво ще се изплъзна

като гущерче зелено.“

Баш ковачът Илмаринен

отговорил с тези думи:

„Няма да ми се изплъзнеш,

като видра ще те стигна.“

Разреваното момиче

звъннало с висулки медни,

скършило чудесни пръсти,

стиснало прекрасни длани,

хлъцнало, че да му каже:

„Слушай, ако ме не пуснеш,

пъргаво ще се изплъзна

като майска чучулига.“

Баш ковачът Илмаринен

отговорил с тези думи:

„Няма да ми се изплъзнеш,

като ястреб ще те стигна.“

Карал, още малко карал,

нещичко от пътя минал.

Кончето му изпръхтяло,

клепоухото — замряло.

А момичето видяло

някаква следа в снежеца

и си казало веднага:

„Бягало е тука нещо.“

Илмаринен й отвърнал:

„Минало е тука зайче.“

Рекло бедното момиче,

казало, да се оплаче,

хлъцнало, да се изкаже:

„Боже мой, какво ме чака!

Де да можех да избягам,

де да можех да се скрия

като зайчето в гората,

да потъна в храсталака,

вместо да ме носи в пътя

дебелашката шейничка!

Зайчето е по-красиво,

по-отбран му е кожухът.“

Баш ковачът Илмаринен

устната си пак захапал,

кончето си пак подгонил.

Карал, още малко карал,

кончето му изпръхтяло,

клепоухото — замряло.

А момичето видяло

някаква следа в снежеца

и си казало веднага:

„Бягало е тука нещо.“

Илмаринен й отвърнал:

„Минала е тук лисичка.“

Рекло бедното момиче,

казало, да се оплаче,

хлъцнало, да се изкаже:

„Боже мой, какво ме чака!

Де да можех да избягам,

де да можех да се скрия

при лисичката в гората,

да потъна в храсталака,

вместо да ме носи в пътя

дебелашката шейничка!

Лисата е по-красива,

по-отбран й е кожухът.“

Баш ковачът Илмаринен

устната си пак захапал,

кончето си пак подгонил.

Карал, още малко карал,

кончето му изпръхтяло,

клепоухото — замряло.

А момичето видяло

някаква следа в снежеца

и си казало веднага:

„Бягало е тука нещо.“

Илмаринен й отвърнал:

„Минало е тук вълченце.“

Рекло бедното момиче,

казало, да се оплаче,

хлъцнало, да се изкаже:

„Боже мой, какво ме чака!

Де да можех да избягам,

де да можех да се скрия

при вълченцето в гората,

да потъна в храсталака,

вместо да ме носи в пътя

дебелашката шейничка!

По-красиво е вълчето,

по-отбран му е кожухът!“

Баш ковачът Илмаринен

устната си пак захапал,

кончето си пак подгонил,

спрял в селце да пренощуват.

Твърде уморен от пътя,

в сън потънал баш ковачът.

С друг момичето се смяло

над заспалия си спътник.

Баш ковачът Илмаринен

сутринта, когато станал,

устната си пак захапал,

но перчема — пооправил.

Проговорил Илмаринен,

казал своето ковачът:

„С думи ли да те съсипя,

или с песен — омагьосам?

Звяр в гора ли да натиря,

хищник в блато ли да пусна?

Ако те в гора натиря,

зверовете ще изплашиш!

Ако те сред блато пусна,

рибичките ще прогониш!

Само с нож ще ти помогна

мястото си да намериш!“

Ножът чул какво се казва,

чул какво замислят с него

и тогава проговорил:

„Аз не съм роден, създаден,

слабичките да погубвам,

тъжничките — да догонвам!“

Илмаринен почнал с думи,

с песни почнал да проклина,

чудотворен бил гневът му;

в чайка малката превърнал:

по скалите да подскача,

на скалите да говори,

вятърът да я прегръща,

да кръжи над пустотата.

* * *

Тръгнал, седнал на шейната,

литнал, отлетял нататък:

нещо искал да загърби,

друго искал да отмине,

че да се завърне вкъщи,

в бащините си простори.

Доблестният Вайнемойнен

върху пътя го посрещнал,

отдалече проговорил:

„Илмаринен, драги братко!

Нещо тъжен ми се виждаш,

шапката си понахлупил,

Похьола ли те засегна,

Похьола ли те обиди?“

Баш ковачът отговорил:

„Там ли? Гледат си живота!

Сампо мели там за всички,

шарената воденица

сутрин мели за прехрана,

денем мели за пазара,

нощем мели, че да има!

Честно трябва да ти кажа,

време е да го повторя:

хубавичко си живеят

тези, дето имат Сампо!

Там ораното се сее,

а посятото — събира

като хубаво богатство.“

Вайнемойнен отговорил:

„Илмаринен, драги братко!

А къде ти е жената,

на кого си я харизал,

сам ли, братко, се завръщаш,

празничка ти е шейната?“

Баш ковачът Илмаринен

отговорил, че да каже:

„Нека скита като чайка

недостойната съпруга,

по скалите да подскача,

на скалите да говори,

вятърът да я прегръща,

да кръжи над пустотата!“

Тридесет и девета руна

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Чуй, ковачо Илмаринен!

Тръгвай, в Похьола да идем,

Сампо трябва да си вземем,

шарената воденица!“

Чул ковачът Илмаринен

и така му отговорил:

„Няма да си вземем Сампо,

шарената воденица,

в Похьола добре я пазят,

скрили са я в Сариола!

Хубаво са я прибрали,

тайничко са я укрили

в каменни скали високи,

в медни сипеи дълбоки.

Там стои зад девет ключа,

девет корена да пусне,

с други девет разклонени:

първият — забит в земята,

вторият — забит в морето,

третият — забит в скалата.“

Вайнемойнен отговорил:

„Чуй, ковачо Илмаринен!

Тръгвай, в Похьола да идем,

Сампо трябва да си вземем!

Ще си изковем и лодка,

че да се помести Сампо,

шарената воденица,

дето скритом са я скрили

в каменни скали високи,

в медни сипеи дълбоки.“

Илмаринен отговорил:

„По-добре ще е — по суша!

Дявол плува по водата,

Лемпо чака зад вълната!

Там — и вятърът събаря,

там — и бурята отхвърля,

с длани трябва да се движиш,

с две ръце върху греблата!“

Вайнемойнен отговорил:

„Сушата е по-спокойна,

но съвсем не е по-лека:

пътищата тук се вият

и са винаги по-дълги!

Лодката върви направо,

тя моретата пресича,

ветровете й помагат:

източният я подема,

западният я понася,

южният — платна надува,

северният — я унася.

Но — да бъде както искаш,

щом морето не харесваш,

все по сушата ще минем,

ще вървим край бреговете!

Само че едно те моля,

изкови ми меч железен,

злите кучета да гоня,

докато на север крача,

докато си вземем Сампо,

шарената воденица,

в пуста Похьола мъглива,

в мрачна Сариола хладна!“

Баш ковачът Илмаринен,

пръв сред първите ковачи,

в огън хвърлил железата,

късчетата от стомана,

че посипал шепа злато

и сребро там доприбавил,

а духалото оставил

в дланите на надничари.

Ужким духали слугите,

спретнатите надничари,

но — тесто си е тестото,

че дори да е желязно,

сребърно — върху водите,

златничко — върху вълните.

Понавел се Илмаринен,

баш ковачът поогледал

от жарта какво се вдига,

в пламъка какво нараства:

меч от огъня се вдигал,

меч със златна ръкохватка.

Бухналото взел ковачът,

от огнището го вдигнал,

с тежки клещи го подхванал,

сложил го на наковалня,

сетне го подал на чука

хубаво да го изчука.

Сребърно проблеснал мечът

имал златна ръкохватка.

Доблестният Вайнемойнен

стореното поогледал,

взел в десницата си меча,

ръкохватката му стиснал.

Поопипал, поогледал,

че да пита най-накрая:

„Годен ли си за героя,

който трябва да те носи?“

Мечът, годен за героя,

който трябва да го носи,

с месец на върха сияел,

в слънце целият проблясвал,

в ръкохватката — звездици

и жребче, преди да скочи,

котенце, преди да драсне,

кученце, преди да хапне.

Тук и там изпробвал меча

по железните поляни,

сетне казал, да се чуе:

„Този меч добре посича

и гори, и храсталаци,

и скали, и коренища!“

Баш ковачът Илмаринен

чак тогава проговорил:

„А с какво, ако е битка,

мога сам да се опазя

от враждите по полята,

от бедите по земята?

Броня ли да си надяна,

тежка риза от желязо,

стегната с челичен пояс?

Ако с бронята сме силни,

искам риза от желязо,

стегната с челичен пояс!“

Вече трябвало да тръгват,

трябвало да се сбогуват.

Вайнемойнен, а до него

баш ковачът Илмаринен,

кой със сбруя на ръката,

кой с юздица върху рамо,

конче тръгнали да търсят,

да намерят вихрогонче.

Търсили го сред гората,

дебнели зад дървесата,

вслушвали се в шум и тропот,

вглеждали се в храст, в пътека,

а го зърнали в дъбрава:

конче като всяко конче.

Вайнемойнен, а до него

баш ковачът Илмаринен,

кой със сбруя на ръката,

кой с юздица върху рамо,

кончето си обюздали,

яхнали покрай морето,

но дочули: някой плаче,

някой стене там, на кея.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Някакво момиче плаче,

стене някой там, до кея!

Я да ида, че да видя

кой реве, какво го мъчи!“

Сам се приближил да види

кой реве, какво го мъчи.

Не намерил там момиче,

а намерил стара лодка,

стара лодка-платноходка,

тя си плачела, горката.

Доблестният Вайнемойнен

спрял се там, че да попита:

„Мъчи ли те нещо, лодке,

тъжна ли си, платноходке?

Хубостта си ли оплакваш,

или пък от старост стенеш?“

Казала добрата лодка,

дървената платноходка:

„Плача аз за път в морето,

стена само от забрава!

Бях венчана за вълните,

искам между тях да бъда!

Плача, някой да ме чуе,

стена, някой да ме види,

да ме пусне на вода и

да ме тласне към вълните.

Вдигнаха ме, обещаха,

казваха, като коваха,

че ще стана бойна лодка,

с гордо знаме — платноходка,

че храна от път ще нося

и богатства драгоценни,

но — война не помирисах,

в битка досега не влезнах!

Вземат скапаните лодки,

ходят гнили платноходки

весели войни да водят,

в летни битки да се перчат

и храна от път да носят,

и богатства драгоценни.

А пък аз, добрата лодка,

дървената платноходка,

тук останах да си гния,

на брега да се разсъхвам.

Червеи да ме подяждат,

че добре да си живуркат.

Птиците да ме оцвъкват,

че добре да си живуркат.

Жабите да ме прескачат,

че добре да си живуркат.

Дважди щях да съм доволна,

трижди щях да съм щастлива,

ако бях ела в гората,

борче — горе на скалата,

с катерички да живея,

кучета под мен да лаят.“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Хайде, успокой се, лодко,

успокой се, платноходко!

Скоро на война ще идеш,

тежки битки те очакват!

Майстор ако те е правил,

чудна ако те е вдигал,

трябва и сама да можеш

да се спуснеш на водата,

без да те побутва някой,

без коляно да подлага,

без на гръб да те понася,

без ръка да ти протяга.“

Казала добрата лодка,

дървената платноходка:

„Няма в моя род такива

чудни лодки-платноходки,

дето и сами да могат

да се спуснат на водата,

без да ги побутне някой,

без коляно да подлага.“

Вайнемойнен проговорил:

„Ако на вода те спусна,

можеш ли сама да плаваш,

на весла да не разчиташ,

на платна да се не молиш,

без кормило да си плаваш?“

Казала добрата лодка,

дървената платноходка:

„Няма в моя род такива

чудни лодки-платноходки,

дето и сами да плават,

на весла да не разчитат,

на платна да се не молят,

без кормило да си плават.“

Доблестният Вайнемойнен,

като чул това, попитал:

„А добре ли ще заплаваш,

ако загребат греблата,

ако заплющят платната

и кормилото е здраво?“

Казала добрата лодка,

дървената платноходка:

„В моя род, ах, всяка лодка,

всяка лодка-платноходка,

бързо, леко ще заплава,

ако загребат греблата,

ако заплющят платната

и кормилото е здраво.“

Доблестният Вайнемойнен

кончето си там оставил,

сбруята му — върху клона,

върху храстите — юздата.

С чудотворните си думи

лодка на вода той спуснал,

казал на добрата лодка,

дървената платноходка:

„Ти си вече бойна лодка,

с гордо знаме платноходка,

вече ти е нужна сила,

равничка на хубостта ти!“

Казала добрата лодка,

дървената платноходка:

„Силата у мен прелива,

равничка на хубостта ми:

сто гребци аз ще поема,

а войници — до хиляда!“

Доблестният Вайнемойнен

чудотворни думи казал.

Появили се момчета

с четина върху главата

и с ботушки на краката.

Лодката се наклонила.

Появили се девойки

с пръстенчета и гердани,

с медни пафти върху кръста.

Лодката се изравнила.

Вайнемойнен продължавал:

и мъже се появили,

появили се и старци.

Старците се настанили

там, където има място,

в ъгълчетата се свили.

Сетне Вайнемойнен седнал

до кормилото брезово

лодката да направлява.

Тръгвайки на път, продумал:

„Плавай, лодке, над водата,

в шир без храсти, без дървета

вдигай се като мехурче,

като цвят върху вълната!“

Сложил за гребци момчета,

а девойките — оставил.

Махали момци с греблата,

лодката едвам вървяла.

Сложил за гребци девойки,

а момчетата — оставил.

Махали моми с греблата,

лодката едвам вървяла.

Сложил за гребци и старци,

а девойките — оставил.

Старци махали с греблата,

лодката едвам вървяла.

Най-накрая Илмаринен

сам се хванал за греблата.

Литнала добрата лодка,

дървената платноходка.

Само чаткали веслата,

само вилките звънтели.

Карал той със шум и трясък,

скърцали дъски и пейки,

общо стенели веслата,

в дръжките — като глухари,

яребици — до водата.

Лебед от носа проплаквал,

гарван граквал от гредата,

гъска съскала в платната.

Доблестният Вайнемойнен

все по гребените водил

хубавата своя лодка,

литнала, та полетяла.

Нос крайморски доближили

и селце върху скалите.

* * *

Там живял, живуркал Ахти,

в заливчето поминувал,

непрестанно се оплаквал:

нито — риба, нито — хлебец,

няма нищичко в хамбара,

всичко се руши, събаря.

Ахти лодката оправял,

нещо сменял, досковавал,

на брега, в морето вдаден,

под селце върху скалите.

Ахти имал слух за двама,

остър поглед — и за трима.

Пооглеждал и на запад,

и на изток — там съгледал

нещо тъмно и далечно,

като буреносен облак.

Не било то нещо тъмно,

като буреносен облак,

а била добрата лодка,

дървената платноходка,

в сините простори морски,

в ширините необятни,

карана от Илмаринен,

водена от Вайнемойнен.

Леминкайнен се замислил:

„Откъде е тази лодка,

тази странна платноходка?

От Финландия приижда,

някой я от изток кара,

друг на запад я отвежда!“

Леминкайнен се развикал,

разкрещял се да го чуят,

глас към лодката отправил,

виком викнал над водите:

„Хей, чия е тази лодка,

тази странна платноходка?“

Казали му там момците,

отговорили момите:

„Хей, какво си се развикал,

толкова ли си загубен —

фините да не познаваш,

вайновците да не виждаш,

да не знаеш кой ги кара,

да не знаеш кой ги води?“

Леминкайнен отговорил:

„Виждам вече кой ви води,

виждам вече кой ви кара:

доблестният Вайнемойнен

на кормилото е седнал,

баш ковачът Илмаринен,

той е седнал зад веслата.

Накъде ще ви е пътят?“

Вайнемойнен отговорил:

„Пътят ни е все на север,

тръгнахме срещу вълните,

срещу белите талази —

Сампо трябва да си вземем,

шарената воденица,

скрита зад скали високи,

скрита в сипеи дълбоки.“

Леминкайнен проговорил:

„Чуй, мъдрецо Вайнемойнен!

Я вземи до теб и мене,

храбър мъж ще ти е нужен,

щом сте тръгнали за Сампо,

шарената воденица!

Аз съм мъж на свойто място,

ако е дошло до боя:

якички са ми ръцете,

пъргави са ми краката!“

Доблестният Вайнемойнен

взел до себе си юнака,

тъй се сбрали три героя.

Щуравият Леминкайнен

бавно в лодката се качил,

седнал точно на носа й.

Внесъл и една дъсчица

в лодката на Вайнемойнен.

Вайнемойнен проговорил:

„Бол са в лодката дъските,

талпичките и гредите,

всичко си е както трябва.

Я кажи, защо донесе

своята дъска-дъсчица?“

Леминкайнен отговорил:

„Виж, с една дъска отгоре

лодката не ще потъне.

А дъската ще потрябва,

ако бурите откъртят

друга някоя дъсчица.“

Вайнемойнен отговорил:

„Лодката е бойна лодка,

от желязо изкована,

че да пори с нос челичен,

буря да не я разбива,

нито вятър — отклонява!“

Четиридесета руна

Доблестният Вайнемойнен

лодката повел нататък,

тъмните скали загърбил

и селцето сред скалите.

С песен лодката вървяла,

леко порила вълните.

И жени по бреговете,

и девойки по скалите

слушали, че да си кажат:

„Кой ли пее тази песен?

Никога не е звучала,

никога не се е пяла!“

И кормувал Вайнемойнен:

ден — до края на реката,

ден — до края на блатата,

ден — до праговете водни.

Леминкайнен там си спомнил

где, какво, кога е слушал

за потоци, водопади

и за зли водовъртежи.

Казал, че да се изкаже,

чутото да преразкаже:

„Водни прагове, замрете,

замълчете, водопади!

Чуй, русалко на водите!

Наведи се над скалите

между белите потоци

с длани да поспреш водата,

с две ръце да я обгърнеш,

пяната й да отмиеш —

пръска да не ме опръска,

капка да не ме докосне!

Чуй, невесто на водите,

дъщеря на водопада!

Я вземи в ръце потока,

че да го приспиш с гръдта си,

в пеленка да го повиеш,

хубаво да го превържеш,

че да няма грях невинен,

мъж безгрешен — да не гине!

Камъни между потоци,

зъбери между водите!

Не поглеждайте към мене,

не навеждайте главица

към добрата стара лодка,

дървената платноходка!

Думите ако не стигат,

Кимо аз ще ви изпратя,

нека той, синът на Камо,

дупка в камък да пробие,

от скалата да отрони,

че водата да отбие

от добрата стара лодка,

дървената платноходка!

Ако и това е малко —

господарят на водите

в мъх скалите ще превърне,

лодката ми — в едра щука,

като стигнем водопада,

кипналата страшна бездна!

Чуй, невесто на водите,

дъщеря на водопада!

Запреди мъгла-къделя,

навърти от нея нишка,

изпери я на реката,

протегни я през водата,

все по нея да пристъпвам,

все по нея да се движи

и добрата стара лодка,

дървената платноходка!

Чуй ме, Мелатар, русалко

на потоците сребристи!

Поведи добрата лодка,

дървената платноходка,

все покрай скалите злобни,

смръщени и завистливи!

Ако и това е малко —

мили Уко, мили Боже!

С гола сабя поведи ни,

нас спасил, спаси и нея,

старата, добрата лодка,

дървената платноходка!“

Доблестният Вайнемойнен

с лодката щастливо минал

през кипежа на водите,

през капана на скалите,

през настръхналата пяна

под високите порои.

Сетне в разлива навлезнал,

но между водите кротки

спряла лодката, замряла:

ни напред, че да пристъпи,

ни назад, че да отстъпи,

мрачно лодката стояла.

* * *

Хванали се за веслата,

за елховите лопатки,

и ковачът Илмаринен,

и щуракът Леминкайнен.

Ха — напред, че ха — назад, но

ни — напреде, ни — назаде,

хич не мръдва тази лодка,

дървената платноходка.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Сине Лемпов, Леминкайнен!

Я се наведи да видиш

заора ли тази лодка,

дървената платноходка,

в плитчините на реката,

в разливите на водата,

върху пясък ли заседна,

пън ли, камък ли я стегна!“

Щуравият Леминкайнен

се навел, че да огледа

откъм дъното нещата.

Поотворил си устата:

„Не на пън и не на камък,

налетели сме жестоко

върху едра, страшна щука,

върху тлъсто морско куче!“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Всичко има сред водите:

пънове, скали, че щуки.

Щом на щука налетяхме,

водно куче ще убием!

Сабя имаш, посечи го,

с удара — разполови го!“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът и смелчакът,

нож от ножница извадил,

остра сабичка размахал,

че замахнал да улучи,

но от лодката се свлякъл,

преобърнал се през борда,

тежко цопнал във водата.

Но ковачът Илмаринен

за перчема го награбил,

от водата го извадил

и му казал, че да знае:

„Всички станахте мъжаги,

всички пуснахте брадички.

Пръквате се по стотици

и по хиляди вървите!“

Нож извадил и ковачът,

остра сабичка размахал,

да приключи с тази щука,

водно куче да убие.

Но маста — стопила ножа,

сабя дялкала сланина.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„От полумъже не става

цял герой, какъвто търся!

Няма ли те поначало,

ще те няма и до края!

Разум на мъжа е нужен,

нужна е желязна воля!“

Ножа си и той извадил,

сабичката — от калъфа.

Понавел се над водата,

там, на лодката от края,

с ножа щуката намерил,

в куче морско впивал сабя.

В щуката останал ножът,

сабичката — в морско куче.

Доблестният Вайнемойнен

рибата така повдигнал,

над водата я извадил.

Тя на две се потрошила:

в лодка паднала главата,

другото пък — вдън водата.

Дръпнала добрата лодка,

дървената платноходка.

Доблестният Вайнемойнен

тръгнал към скали високи

и към брегове далечни.

Но когато се огледал,

щучата глава съгледал.

Проговорил, че да каже:

„Кой от младите момчета

щуката ще доразреже,

че да отдели месцето

от голямата костица?“

Вкупом казали момчета,

преповторили девойки:

„Рибката е въдичарска,

въдичарят ще я реже!“

Доблестният Вайнемойнен

нож от ножница извадил,

сабичката си размахал,

че да отдели месцето

от голямата костица.

Проговорил, че да каже:

„От девойките коя ли

ще приготви тази щука,

че да хапнем всички сладко

и добре да се нахраним?“

Сложили тиган момите,

тенджерите закипели,

щучето месо изпекли,

рибена чорба сварили,

а голямата костица

хвърлили на камънака.

* * *

Вайнемойнен поогледал

щучата костица едра,

хвърлена на камънака.

Проговорил, че да каже:

„Питам, става ли за нещо

и какво ли би излязло

от голямата костица,

хвърлена на камънака,

ако я ковач повдигне,

майстор ако я подхване?“

Илмаринен отговорил:

„Нищо няма да излезе

от голямата костица,

хвърлена на камънака,

колкото и да я вдигаш,

както и да я подхващаш.“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Не, от нея, както гледам,

може кантеле да стане,

стига някой да направи

гусла от глава на щука.“

Нямало кой да направи

кантеле с пет звънки струни,

гусла от глава на щука.

Вайнемойнен се захванал

със голямата костица,

хвърлена на камънака.

Чудно кантеле направил,

гусла от глава на щука.

Кантеле? Че то какво е?

Гусла от глава на щука.

Ключовете му какви са?

Те са просто щучи зъби.

Струните му откъде са?

От опашчица на дявол.

Кантеле се появило,

гусла от глава на щука,

с ключове от щучи зъби

и със струните на Хийси.

Че се сбрали стари-млади,

невенчани и венчани,

юноши, почти младежи,

пиленца, почти девойки,

и старици, и девици,

и какви ли не женици,

чудно кантеле да видят,

щуча гусла да послушат.

Доблестният Вайнемойнен

дал на всеки да опита,

старо-младо да посвири,

всеки да се полюбува,

чудно кантеле да види,

щуча гусла да послуша.

Свирило там старо-младо,

невенчано и венчано,

изпочупили си пръсти,

изпокършили си палци,

но не прозвучала песен,

не вървяла веселбата.

Леминкайнен проговорил:

„Хей, момчета, не ви бива!

Грош не струвате, девойки!

Толкова ли сте бездарни!

Нито дума, че да чуя,

нито звук, че да отекне.

Я ми дайте да опитам

като как ще се получи

с кантеле на коленете,

с гусличка за десет пръста!“

Дали му да поопита

като как ще се получи

с кантеле на коленете,

с гусличка за десет пръста.

Звъннал лекичко с кутрето,

с палеца по-силно звъннал,

но не прозвучала песен,

не вървяла веселбата.

Вайнемойнен проговорил:

„Старо-младо поопита,

невенчано и венчано,

всеки сложи пръст на струна,

но не се получи песен,

не потръгна веселбата.

Може в Похьола да има

кой на кантеле да свири,

струните да разиграе.

Гуслата си там ще пратя.“

В Похьола изпратил лодка

с кантеле, че да опитат

струните да разиграят.

Свирило там старо-младо,

невенчано и венчано,

всеки струните опитал,

че и старата стопанка,

похьолската господарка

леко звъннала с кутрето,

че и с палеца след него.

Всеки звъннал, всеки дръпнал,

Похьола се извървяла,

но не прозвучала песен,

не вървяла веселбата.

Разпокъсали се струни,

ключове се похабили,

но без дума, че да чуеш,

и без звук, че да отекне.

Някакъв слепец, полегнал

в ъгъла, до топла печка,

ту се будел, ту подремвал,

ту подремвал, ту се будел,

но накрая се разсърдил,

станал, че да се развика:

„Няма ли да спрете вече

с този шум и с тази глъчка!

И ушите ми пробихте,

и главата ми разбихте,

нито мога да почина,

нито мога да отдъхна!

Тази финска щуча гусла

радост никому не носи:

нито — сладко да подремнеш,

нито — сън да досънуваш!

Захвърлете я в морето

между рибите да плува

или пък си я върнете

на създателя й — нека

той да си я разиграва

с две ръце и с десет пръста!“

Проговорила тогава

щучата чудесна гусла:

„Рано е да си отивам,

между рибите да плувам,

по-добре ме занесете

на добрия ми създател!“

Взели я, че я отнесли,

сложили я тихо, кротко

на създателя в ръцете,

ниско, върху коленете.

Четиридесет и първа руна

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

пръстите си пораздвижил,

палците си понаплюнчил,

че да седне на скалата

песенна и легендарна,

върху сребърното хълмче

сред горите позлатени.

Кантеле той взел в ръцете,

щуча гусла с дявол-струни,

върху скута си я сложил.

Проговорил, че да каже:

„Нека дойде да послуша

който още не е чувал

древните ни, мъдри руни,

родовите ни напеви!“

Бликнали чудесни звуци

изпод пръстите на Вайне,

изпод кантеле от рибя

кост и дяволска опашка.

Пръст до пръста се изправял,

звук до звука затрептявал.

С радост придошла тъгата,

а с тъгата — веселбата.

Песен, бликнала от песни,

придошла да се отрони

от костта — уста на щука,

от проблесналите зъби,

от петте навити струни —

плитка в дяволска опашка.

Пял и свирил Вайнемойнен:

звяр в гората не останал,

бързите четириноги

придошли, че да послушат.

Куцо, скапано и сляпо

придошло, че да ликува.

Белките — от клон на клонче,

с катеричките вървели,

с гущерите — по скалите,

със змиорките — в тревите,

с лосовете — през полята,

с рисовете — през блатата.

Вълк от сипея се вдигнал

да отиде, да послуша.

Вдигнала се и стръвница

да отиде, да послуша.

Кър пробягал единакът,

а стръвницата — дъбрава,

но отишли да послушат,

седнали съвсем накрая.

Плет преплетен да събориш,

от оградата да паднеш —

на ела ще се покачиш,

на бреза ще се изправиш,

стига да си там, сред всички,

там, сред всички, да ликуваш!

Старецът на Тапиола,

неуморният стопанин,

и народът от горите,

и жените, и децата,

всички станали да идат,

всички тръгнали да видят.

Че и горската стопанка,

неуморната старица,

в синкавите си чорапки,

в аленото си коланче,

станала и тя да иде,

тръгнала и тя да види

как на кантеле се свири,

с гусла щуча как се пее.

Че и птиците небесни,

милите двукрили птици,

полетели, че да идат,

блъскали криле да видят,

да накацат там, сред всички,

там, сред всички, да ликуват!

И орелът, чул в гнездото,

че ще свири финска гусла,

спретнатия дом оставил

и орлетата забравил,

че да види Вайнемойнен

как ще пее, как ще свири.

Спуснал се орелът ниско,

сякаш ястреб от небето.

Гъските се разлетели,

лебедите — изпокрили.

Перестото онемяло:

щиглеците се смалили,

чинките се вкаменили,

чучулигите — замрели.

Всичко стихнало да види,

всичко стихнало да чуе

как на кантеле се свири,

с гусла щуча как се пее.

Че и щерките небесни,

чудните въздушни деви,

срещнали се там, сред всички,

там, сред всички, да ликуват,

че да извисят дъгата,

седемте й ярки цвята,

под сияния от въздух

и сияния от слънце.

Лунната чудесна щерка,

слънчевата дъщеричка,

върху своя стан седяла

и совалката бръмчала

златно да втъче платното,

сребърно да го натрупва

горе, върху небесата,

върху облаците красни.

Щуча гусла прозвучала,

чула кантеле, замряла,

бърдото й се смълчало

и совалката поспряла

златни нишки да втъкава

върху сребърна основа.

На орляци сред небето

и на орди сред горите,

на пасажи сред водите —

всичко тръгнало да види,

всичко стихнало да чуе

как се пее, как се свири.

Щуките се насъбрали,

водни кучета — смълчали.

Сьомгите се появили,

иззад камъка — лакерди,

изпод камъка — пъстърви.

Риби, златни и сребристи,

пъстри и червенооки,

придошли, че да послушат

песните на Вайнемойнен,

чудотворната му гусла.

Ахто, царят на морето,

със брадичка от тревичка,

седнал важно над водата

върху лилия разлята.

Чул какво се пее, свири,

Ахто станал, че да каже:

„Виждал съм неща различни,

никога — такова нещо!

Вайнемойнен е чудесен,

песните му са прекрасни!“

Патенцата, гъши щерки,

бързали да се приготвят,

пооправяли перцата

и довчесвали косата

с гребенче от чисто злато,

сребърно докрай чесало.

Песента като нахлула,

всяко пате онемяло,

ахнало, че изтървало

сребърното си чесало.

Всички — рошави стояли,

недоспретнати мълчали.

И стопанката в блатата,

със косица от тревица,

рипнала, че да погледа,

вдигнала се от водата,

място на брега избрала,

хубаво да се намести,

да полегне, да послуша

песните на Вайнемойнен.

Чудно гуслата звучала,

леко песента се ляла,

поднесла се жената

от бълбукащите звуци,

че подложила ръката

и заспала на тревата.

Доблестният Вайнемойнен

пял така — и ден, и втори,

трогнал с песните си всички:

и страхливци, и герои.

Трогнал мало и голямо,

всичките изпоразплакал,

ронили сълзи жените,

хлипали до тях мъжете.

Плакали деца и старци,

невенчани и венчани,

и момчета, и девойки,

и ергени, и вдовици,

бебенцата — в пелените,

поотраслите — на двора,

трогнати от звук, от дума,

трогнати от чудна песен.

Развълнуван, Вайнемойнен

своята сълза отронил,

капнала тя от очите,

плъзнала се върху скула,

едра, като боровинка,

като грах, добър за посев,

като на глухар — яйцето,

и на птицата — лицето.

Капнала добра сълзица,

че се стекла — по-надолу,

от очите към страните,

че се стекла — по-надолу,

от страните към брадата,

че се стекла — по-надолу,

от брадата към гърдите,

че се стекла — по-надолу,

от гърдите към нозете,

че се стекла — по-надолу,

от нозете към петите,

че се стекла по-надолу,

от петите към земята.

Стичала се тя надолу

по петте широки дрехи,

по шестте колана златни

и по седемте подметки,

и по осемте кожуха.

Едрата сълза се стекла,

стекла се и заблестяла

в пясъка край бреговете,

че и сред вълните морски,

в сините води безкрайни,

в ширините необятни.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Няма ли да се намери

между хората по-млади

някой, който да събира,

от земята да повдига,

от морето да извади

бисерите на сълзите?“

Младите си замълчали,

старците тогава рекли:

„Няма кой да се намери

между хората по-млади,

че да тръгне да събира,

от земята да повдига,

от морето да извади

бисерите на сълзите!“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Който може да намери

моята сълза пролята,

ще получи тежка шуба,

шарен шал и бяла риза!“

Придошла отнейде врана,

Вайнемойнен пак повторил:

„Който може да намери

моята сълза пролята,

ще получи тежка шуба…“

Враната си отлетяла.

Придошла отнейде гъска,

дива патица се спряла.

Вайнемойнен пак повторил,

казал на добрата гъска:

„Гъско моя, гъско златна,

дива патицо сребриста!

Който може да намери

моята сълза пролята,

ще получи тежка шуба,

шарен шал и бяла риза!“

Патицата отлетяла,

тръгнала, че да събира,

от земята да повдига,

от морето да извади

едрите сълзи пролети,

всичките да ги изсипе

в шепите на Вайнемойнен,

в двете длани на старика.

Променили се сълзите,

скъпоценно заблестели,

ставали и за корона,

и за празник на страната.

Четиридесет и втора руна

Доблестният Вайнемойнен,

а до него — Илмаринен,

че и още — Леминкайнен,

хубавецът и щуракът,

тръгнали на път далечен,

Заорали през вълните,

все към Похьола мъглива,

мрачна Сариола хладна,

дето и герой се губи,

камо ли добра душица.

Кой седял там, зад греблото,

че да блъска на веслото?

Ясно е, че — Илмаринен,

кой друг, ако не ковачът!

Колкото до Леминкайнен,

той се впрегнал да помага.

Доблестният Вайнемойнен

взел кормилото в ръцете,

че да води все по гребен,

в пяната навръх вълните,

сред прииждащата напаст

и под ледените пръски,

все към Похьола мъглива,

мрачна Сариола хладна.

Стигнала добрата лодка,

шарената платноходка.

Дръпнали я от водите

върху северната суша,

с камъни я подкрепили,

с пънчета я нагласили.

Влезли в похьолската къща

и момчета, и мъжаги.

Похьолската господарка

ги попитала веднага:

„Кой ви е довел, момчета,

и защо сте тук, мъжаги?“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Тука сме дошли за Сампо,

шарената воденица!

Трябва своя дял да вземем,

след като сме я строили!“

Похьолската господарка

казала, че да се чуе:

„Който и да се напъне,

няма да разчупи Сампо,

шарената воденица!

Целичка ще си я имам,

скътана в скали високи,

в медни сипеи дълбоки.

Пазила, ще я опазя,

моичка да си я виждам!“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Ако своя дял не вземем,

след като сме я строили,

целичка ще я приемем —

лодката ни е голяма!“

* * *

Похьолската господарка

кипнала от гняв бездънен.

Цяла Похьола събрала,

всичко живо призовала

сабичката да извади,

Вайнемойнен да прогони.

* * *

Доблестният Вайнемойнен

сложил кантеле на скута,

че започнал с десет пръста

чудотворната си песен.

Всеки в нея се заслушал,

всичко живо омагьосал,

и мъжете истукани,

и жените дългополи,

и юнаците събрани,

и момчетата смълчани.

Вайнемойнен пял вълшебно,

целия народ разнежил,

свити мускули отпуснал,

вдигнати клепачи спуснал,

с чудни струни, с чудни звуци,

с чудни думи, с чудна песен.

Доблестният Вайнемойнен,

вечният певец вълшебен,

бръкнал в джоба да намери

кожената си кесийка:

четчица оттам извадил,

всички по очите мазнал

мигла с мигличка да свърже,

да спои клепач с клепача,

в сънищата да останат

и мъжете, и жените,

дълго-дълго да си спинкат,

кротко-кротко да сънуват

войнствените похьоланци,

сариолските комити.

Сетне тръгнали за Сампо,

шарената воденица,

скътана в скали високи,

в медни сипеи дълбоки,

скрита с девет катинара,

десет сигурни ключалки.

Стигнали скали високи,

медни сипеи дълбоки.

Доблестният Вайнемойнен

нова песничка подхванал,

че да паднат катинари

и ключалки да изщракат.

Илмаринен, баш ковачът,

втори там се поизправил

с мас вратата да намаже,

тежката желязна порта —

да не скръцне, да не шумне,

тихичко да се разтвори.

С палчето си преобърнал

и последната ключалка.

Без да скръцне, без да шумне,

път им сторила вратата.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Лемпов сине, Леминкайнен,

храбростта ти е известна,

ти иди да вземеш Сампо,

шарената воденица!“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът Каукомели,

и без думичка би тръгнал,

стига той да е човекът,

който е донесъл Сампо,

шарената воденица.

Рипнал той, но се замислил

като как да го измисли:

„Ако съм момче на място,

ако съм добро юначе,

трябва да откъртя Сампо,

шарената воденица,

само с дясното краченце,

само с дясната петичка!“

Че и ритнал той за Сампо,

шарената воденица,

само с дясното краченце,

само с дясната петичка.

Сампо си стоял, не мръднал,

шарената воденица

с девет корена стояла,

с девет корена в земята.

Имало телец в полето,

похьолски телец огромен,

с едри хълбоци могъщи,

с яки мускули корави.

По аршин били рогата,

рог до рога — два аршина.

Рало трябвало, намерил,

впрегнал в ралото телеца,

корените преобърнал,

яко пораздрусал Сампо,

хубавичко поразклатил

шарената воденица.

Доблестният Вайнемойнен,

а до него — Илмаринен,

че и още — Леминкайнен

най-накрая взели Сампо,

шарената воденица,

скътана в скали високи,

в медни сипеи дълбоки.

Натоварили я в лодка.

* * *

Като взели вече Сампо,

шарената воденица,

тръгнали, че да си ходят

с хубавата своя лодка.

Спуснали я на водата,

окачили й платната.

Илмаринен, баш ковачът,

питал, малко позагрижен:

„А къде ще сложим Сампо,

шарената воденица,

похьолци да я не видят,

сариолци — не намерят?“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Има где да сложим Сампо,

шарената воденица:

ще я скътаме в скалите,

по-далеч от бреговете,

благоденствие да носи

и да ни изпълва с радост!

Зная аз едно местенце,

мъничко едно парченце,

твърдо и непобедимо,

гордо и непостижимо!“

Доблестният Вайнемойнен

тръгнал, Похьола напуснал,

весел и доволен бързал

своята страна да стигне.

Проговорил, че да каже:

„Хайде, лодке, дай гърба си,

Сариола да загърбим,

своята страна да стигнем!

Духай, ветре! Вей в платната

по теченията бързи!

Вей — да облекчиш греблата,

напора върху веслата

в синьото море бездънно,

в необятните простори!

Ако ги намираш крехки,

слабички ако ги виждаш,

вяли ако са греблата,

а кормилото — невярно:

Ахто нека да помогне,

нека Богът на морето

по-добро весло намери

и кормило — по-изправно!

Нека дойде да покаже

как да се гребе, кормува

тази полетяла лодка,

тази пъстра платноходка

в синьото море бездънно,

в необятните простори!“

Доблестният Вайнемойнен

все по гребените водил,

в пяната навръх вълните.

Зад греблата — Илмаринен,

а до него — Леминкайнен —

мъжки цепили водите

в синьото море бездънно,

в необятните простори.

Леминкайнен проговорил:

„Казвали са ми, та зная:

за гребеца е морето,

за певеца — песента е!

Но — къде е тази песен,

вдън морето ли потъна,

няма ли да я извадим,

че слуха ни да зарадва?“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Сред море не е до песен,

сред вълни не е до думи!

С песен — мускулът отпада,

позабавят се греблата,

а денят върви, не чака,

нощ подире му се спуска

в синьото море бездънно,

в необятните простори.“

Щуравият Леминкайнен

отговорил, че да каже:

„Времето е — да изтича,

дните са — да се изнизват!

С песен или пък без песен,

от нощта не ще избягаш,

колкото и да се гушиш,

колкото и да си траеш!“

Доблестният Вайнемойнен

продължил да си кормува.

Ден кормувал, сетне — втори,

а на третия, накрая,

щуравият Леминкайнен

пак се вдигнал, че да каже:

„Гледам те — човек достоен:

а не искаш да запееш!

Радвай се, че имаш Сампо

и че пътят ти е верен!“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Зле е с празник да избързваш,

зле е с песен да започваш!

Празникът, и той ще дойде,

песента, и тя ще звънне,

стига да се върнем вкъщи,

портичката да открехнем!“

Леминкайнен отговорил:

„Де да бях и аз кормчия,

щях отдавна да запея,

с цяло гърло щях да викна,

колкото и да не пея,

както и да не умея!

Но — като не щеш, тогава

вместо тебе ще попея!“

Щуравият Леминкайнен,

хубостникът Каукомели,

певческа уста разтворил

звуците да поопита.

Шум, подобен на гаргара,

в гърлото му забълбукал,

глас пресипнал да очисти

и на звук да го докара.

Викнал, ревнал Леминкайнен

вдигнал адски шум до Бога,

почнал да тресе главата,

а под нея — и брадата.

Дрезгавото му гласище

полетяло над вълните,

стигнало до пет градчета,

чуло се зад шест морета.

На едно мъгливо хълмче

жеравът седял на пънче,

ноктите си преброявал.

Сепнал се и се съборил

от рева на Леминкайнен,

от юнашката му песен.

Виком жеравът извикал,

свил душичката страхлива,

че се вдигнал да избяга,

бързо в Похьола да стигне.

Стигнал там, далеч на север,

кацнал, още недокацнал,

закрещял той от блатата,

цяла Похьола събудил,

вдигнал всичките мръсници.

Похьолската господарка

скочила от сладка дрямка

плевните си да огледа,

че и близките кошари.

Плевните като видяла,

че и близките кошари,

малко се успокоила:

всичко си било на място.

Стигнала и до скалите,

зърнала и в меден сипей.

Зърнала, какво видяла:

„Божичко! Беда голяма!

Катинарите — разбити,

портите — полуоткрити.

Няма нужда ключ да вадиш,

няма нужда да отключваш.

Сампо трябва да са взели,

шарената воденица!“

Помен нямало от Сампо,

шарената воденица,

скътана в скали високи,

в медни сипеи дълбоки,

скрита с девет катинара,

с десет сигурни ключалки.

Похьолската господарка

се разсипала от злоба:

силата й намалява,

славата й се стопява.

Молила се на мъглата:

„Терхенетар, димна щерко!

Сей мъгли през гъсто сито,

изпод облак ги натрупай,

напласти ги под небето!

Сей, до края да покриеш

синьото море бездънно,

необятните простори!

Сей, че да не се помръдне

лодката на Вайнемойнен.

Работа ако не свършиш,

нека Турсо, морско чудо,

да се вдигне от морето.

Изправи се, сине Айов,

срещу всички увантолци

в лодката на Калевала:

отнеси ги, помети ги,

нека вдън морето плават!

Сетне ми докарай Сампо,

шарената воденица!

Работа ако не свършиш —

мили Уко, мили Боже,

царю мой сред небесата,

мой владико на земята!

Буря изпрати отгоре,

вихър, огнена вихрушка,

че да помете морето,

страшните вълни да вдигне,

та под тях да се продъни

лодката на Вайнемойнен!“

Терхенетар ситно сяла,

струпала мъгли в морето,

да не може да помръднеш

лодката на Вайнемойнен.

Три дни лодката стояла,

три безсънни нощи бдяла,

без да може да помръдне,

да излезе от мъглата.

Доблестният Вайнемойнен,

престоял три дни, три нощи

сред мъглата, сред морето,

проговорил, че да каже:

„И да си моряк негоден,

мъж — за нищо недостоен,

много са три дни в мъглата,

много са три будни нощи!“

Сабята си той извадил

и мъгла-вода посякъл.

Мед по сабята се стекъл,

тръгнала по мед вълната,

медна струйка се разляла,

че изсмукала мъглата.

Разлюлели се водите,

ход набрали и вълните,

пак проблеснали простори,

хоризонти се открили.

Минало известно време,

време колкото е нужно;

шум ужасен се разнесъл

близко до самата лодка,

че и пяна полетяла,

платноходката обляла.

Илмаринен се изплашил,

глътнал си от страх езика,

бял като платната станал,

пот по челото избила.

Ниско той навел главата

и ушите си запушил,

веждите си свил надолу,

а клепачите — затворил.

Доблестният Вайнемойнен

гледал всичко да огледа

и видял как над вълните

морско чудо се изправя.

Турсо бил, синът на Айо,

той до лодката повдигал

и ужасната си мутра,

и стърчащата опашка.

Доблестният Вайнемойнен

хванал Турсо за ухото,

хубавичко го разтърсил,

че и строгичко попитал:

„Казвай, Турсо, сине бащин,

ти защо не си в морето!

Кой те е изпратил тука,

нова пакост ли замисляш?

Пак ли искаш зло да сториш

на добрите калевалци?“

Но чудовището Турсо

на ухото си висяло,

сякаш нищичко не чуло,

а и нищо — не разбрало.

Доблестният Вайнемойнен

втори, трети път попитал:

„Казвай, Турсо, казвай, чудо!

Ти защо не си в морето,

кой те е изпратил тука,

нова пакост ли замисляш?“

Турсо, Айовото чедо,

чак тогава се размърдал,

че да каже, както казал:

„От морето аз излезнах,

над вълните се изправих,

за да ви затрия всички,

сетне — Сампо да ви взема,

да го отнеса на север.

А сега, ако ме пуснеш,

ако ми дадеш живота,

няма вече да се мяркам

пред очите на човека.“

Доблестният Вайнемойнен

пуснал чудото в морето.

Проговорил, че да каже:

„Чуй ме, Турсо, сине Айов!

Повече — да те не виждам,

тука — хич да се не мяркаш,

стой си долу, под водата,

там парцала си налягай!“

Оттогава, че до днеска

Турсо си кротува долу,

там си кюта, под водата,

там парцала си наляга,

хич не иска да се мярка

пред очите на човека.

Доблестният Вайнемойнен

пак потеглил, пак заплавал.

Минало известно време,

време колкото е нужно:

Уко буря му изпратил,

вихър, огнена вихрушка,

че да помете морето,

страшните вълни да вдигне.

Спуснали се ветровете,

бурята се развилняла.

Вятър западен бушувал,

югозападен — пронизвал,

друг — от изтока връхлитал,

духал от североизток,

че и северен се втурнал,

в него южният се вкопчил.

Не останал лист на клона,

ни игличка на елхичка,

ни цветченце върху стръкче,

ни пък стръкче на тревичка,

че и дюните загребал

вятърът, нахлул в морето.

Бесни ветрове вилнели,

лодчицата връхлетели,

че да вземат щуча гусла,

кантеле от кост на щука,

Ахто с нея да си свири,

Веламо да се развлича.

Връхлетели, гусла взели,

чудно кантеле отнесли

вдън морето, вдън водите,

в тъмнината под вълните.

Вайнемойнен се разплакал,

своите сълзи заронил.

Проговорил, че да каже:

„Няма го, каквото правих,

сътвореното — изчезна,

гуслата си аз загубих.

Повече какво да искам,

има ли какво да чакам,

в гуслата бе радостта ми

и последната утеха.“

Баш ковачът Илмаринен

пак треперил от уплаха.

Проговорил, че да каже:

„Тръгнах, търсих си белята!

За ковач ли е морето,

дето те с води облива,

дето всичко разлюлява,

дето е дърво без корен!

Ветрове косите бяха,

бури всякакви вилняха,

расна, всичко да узнае

побелялата брадичка.

Но такава страшна напаст,

вихър, огнена вихрушка —

никъде не ме е вяла,

никога не е вилняла!

Вятърът да е на помощ,

ако ще е гроб вълната!“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Лодката сълзи не иска,

не обича тя въздишки:

плач сред буря — не помага,

не помага рев в бедата!“

Сетне пак уста отворил

и такива думи казал:

„Дръж, море, чедата свои,

нека си стоят в морето!

Ахто, ти не ги разплисквай,

Веламо, не ги изправяй

срещу плаващата лодка,

шарената платноходка!

Ветре духай в небесата,

духай в облаците горе,

духай в своите землища,

духай в своите огнища,

но не духай в мойта лодка,

в шарената платноходка,

имаш си гори далечни,

буйни лесове извечни!“

Щуравият Леминкайнен,

хубостникът Каукомели,

казал, че и той да каже:

„Я ела орле турянско,

три перца от теб да взема,

три от тебе, две — от врана,

лодката си да потегна,

счупената платноходка!“

С три перца оправил лодка,

с две от врана — платноходка.

Три дъсчици заблестели

от перцата на орлето,

че отблъснали вълните,

бурята се укротила.

Тръгнала добрата лодка,

шарената платноходка,

пак да плава по вълните,

вятърът да я надува,

да се рее по морето

и далече да отплава.

Четиридесет и трета руна

Похьолската господарка

целия народ събрала,

всекиму стрели раздала,

меч положила в ръката.

Боен кораб построила,

че да влезе в люта битка.

И повела тя мъжете —

ред по редом, два по двама,

както гъската — гъсета,

както патката — патета.

Седнали сто мечоносци

и стрелци, почти хиляда.

Мачта сложила отгоре,

бор, окастрен за платната,

вързала и тях на бора,

нашироко ги извила,

като облак да се носят,

като буря да надвиснат.

Сетне тръгнала набързо,

бързала, че да догони

лодката на Вайнемойнен

и да му отнеме Сампо.

* * *

Доблестният Вайнемойнен

плавал сред морето синьо,

лодката си сам кормувал.

Проговорил, че да каже:

„Лемпов сине, Леминкайнен,

храбростта ти е известна!

Ти иди, че да огледаш

от високата ни мачта

като как е хоризонтът,

чисти ли са далнините,

всичко ли е очертано,

или се мъгли мъглица!“

Щуравият Леминкайнен,

веселякът Каукомели,

и без думичка би тръгнал,

стига да е той човекът,

който трябва да огледа

като как е хоризонтът.

И на изток, и на запад,

и на юг, а и на север —

там, към Похьола погледнал

и тогава проговорил:

„Въздухът пред нас е ясен,

но зад нас е малко тъмен,

облаче оттам приижда,

изпод северния залез.“

Вайнемойнен проговорил:

„Зле нещата назоваваш!

Облаче оттам не иде,

изпод северния залез,

ами иде платноходка.

Гледай, по-добре огледай!“

Леминкайнен пак огледал

и тогава проговорил:

„Виждам нещо като остров,

нещо като полуостров,

със сокол над трепетлика

и с глухар върху брезичка.“

Вайнемойнен проговорил:

„Зле нещата назоваваш!

Няма в Похьола соколи,

както няма и глухари.

Похьоланци сякаш идат,

гледай, по-добре огледай!“

Щуравият Леминкайнен

и за трети път огледал.

Този път добре разгледал

и тогава проговорил:

„Похьола приижда с лодка,

с бойната си платноходка,

сто гребци са на греблата,

а хиляда — с лък в ръката.“

Доблестният Вайнемойнен

истината чул накрая.

Проговорил, че да каже:

„Илмаринен, Леминкайнен!

Дръжте по-добре греблата,

мъжки карайте, момчета,

трябва да се пооткъснем

от прииждащата лодка!“

Илмаринен пак се впрегнал,

Леминкайнен се захванал,

всеки гледал да помогне.

Тежките весла скриптели,

вилките, и те звънтели,

глухо скърцала гредата,

кърмата отзад кънтяла,

от носа тюлен приплесквал,

кипнала докрай водата,

пяната се разлетяла.

Гребали с последни сили,

легнали върху веслата,

мъчили се, но — напразно,

не могли да се откъснат

от прииждащата лодка,

похьолската платноходка.

Доблестният Вайнемойнен

гледал с две очи бедата,

дето го заплашва с гибел,

с край, нетърсен от съдбата.

Хубавичко поразмислил

и продумал, че да каже:

„Няма кой да ти помогне,

ако сам не се оправиш!“

Бръкнал в кожена кесийка,

прахан имало, огниво,

кремъчето той извадил

изпод прахан и огниво,

че го хвърлил във водата

с дясната ръка — наляво,

но преди да го подхвърли,

проговорил, че да каже:

„Плитчина създай в морето,

кремъчна скала подводна,

нека в теб да се разбие

похьолската бойна лодка,

сто гребци да се издавят

и хиляда — с лък в ръката!“

Плитчина се появила

с кремъчна скала отгоре,

проснала се тя на изток,

разширила се на север.

Похьолската бойна лодка

под платната си извити

налетяла му плитчината,

сблъскала се със скалата.

Разковали се дъските,

разиграли се ребрата,

мачтата се повалила,

сцепили се и платната,

влачили се по вълните,

цапкали върху водата.

Похьолската господарка

трябвало вода да гази,

белким лодката повдигне,

белким малко я раздвижи,

но — повдига ли се лодка,

можеш ли да я раздвижиш,

щом се чупи по средата

и огъва в двата края.

Мислила какво да прави,

рекла, че да си го каже:

„Няма кой да ти помогне,

щом сама не се оправиш!“

Казала и се стопила,

в образ нов се появила.

Взела пет коси изтрити,

шест мотики поразбити,

ноктите си с тях пилила,

с нови пръсти се явила.

Взела скършен кил за края

сложила го на коляно,

с двата борда в двата края

лодката понагласила.

Тъй с кормилото в ръцете

литнала като орлица.

Реела се нависоко

с мислите за Вайнемойнен,

с лявото крило в небето,

с дясното крило в морето.

Майчицата на водите

проговорила тогава:

„Обърни се, Вайнемойнен,

обърни се, че да видиш

кой подире ти нахлува,

хубавичко се огледай!“

Доблестният Вайнемойнен

хубавичко се огледал,

похьоланката да види

как подире му нахлува

като птица в жаден полет,

в погледа си — ястребица,

в тялото — досущ орлица.

Стигнала до Вайнемойнен,

мачтата му приближила,

че да кацне върху нея,

на самия връх да кацне,

лодката му да събори,

шарената платноходка.

Баш ковачът Илмаринен

почнал Богу да се моли,

вдигнал той очи към Уко,

проговорил, че да каже:

„Избави ме, мили Уко,

Защити ме, мили Боже,

от смъртта спаси сина си,

от прииждащата напаст,

имай милост към чедата,

дето си създал, отгледал!

Мили Уко, мили Боже,

повелителю небесен!

Дай ми огнено кожухче,

огнена, пламтяща риза,

че да ме предпазва в боя,

в битката да ме опази,

даром да не дам главата,

зорлем да не дам перчема,

дето в боя ще се вее,

в битката ще се ветрее!“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Лухи, похьолска стопанке!

Ще си поделим ли Сампо,

на брега като излезнем,

като стигнем там, на кея?“

Похьоланката му рекла:

„Сампо никому не давам,

камо ли на теб, слабако,

гиди, дърти Вайнемойнен!

Хванала се тя за Сампо,

искала да си го вземе.“

Щуравият Леминкайнен

сабичката си извадил,

с дясната ръка я хванал,

но наляво я размахал,

в нокти орлови ударил,

хубавичко ги натъртил.

Щуравият Леминкайнен

удрял, махал и говорил:

„Долу мечове и саби,

долу всички мечоносци,

спускайте се от крилата

ред по редом, два по двама!“

Кацнала на чужда мачта,

похьоланката му рекла:

„Щур-щурако Леминкайнен,

хубостнико Каукомели!

Ти и майка си излъга,

като се кълна пред нея,

че до шест ли там години

няма с никой да се биеш,

жаден само за жълтици

и за сребърни парици!“

Доблестният Вайнемойнен,

предсказателят вълшебен,

сметнал, че е тъкмо време

нещичко да предприеме.

И — кормилото награбил,

от водата го извлякъл,

по орлицата ударил,

остри ноктички посякъл.

Всичките докрай отрязал,

нокътче едно — оставил.

Че се свесили крилцата,

цопнали мъже в морето —

всичките сто мечоносци

и стрелци, почти хиляда.

И орлицата се свлякла

в края на самата лодка,

като от дърво — глухарче,

и от крехко клонче — бялка.

* * *

Но се вкопчила за Сампо

тъкмо с малкия си нокът.

Искала да си го вземе,

целия да си го има.

Дръпнала го, ала Сампо

върху борда се обърнал,

натрошил се на парчета,

в синьото море потънал.

* * *

Самповите парчетии

вдън море се разпилели,

в тишината под вълните,

в тъмнината на водите.

Затова е силен Ахто,

властен — Богът на морето.

Затова под небесата

месецът докато грее,

най-богат ще бъде Ахто,

скътал Сампови останки.

Дребни Сампови дъсчици,

все неугледни тресчици,

над вълните се люлели,

носили се по морето

в сините води безкрайни,

в необятните простори.

Носили се с ветровете

по течението бързо,

върху хребета лазурен,

върху пяната сребриста,

все към брегове мъгливи,

все към кейове смълчани.

Доблестният Вайнемойнен

гледал, в прилива загледан,

виждал как морето носи,

тласка все към бреговете

дребни Сампови дъсчици

и неугледни тресчици.

Вайнемойнен се зарадвал,

проговорил, че да каже:

„Семката е плодоносна,

тя надвисва в плодовете,

тя с посятото изгрява

и с налятото се рони.

С нея ще блести луната,

слънцето и светлината

над Финландия щастлива,

над родината прекрасна!“

* * *

Похьолската господарка,

Лухи, казала тогава:

„Имам аз какво да сторя,

знам и как да го направя

срещу семето посято,

срещу клончето налято,

срещу твоята луничка,

срещу твоето светило!

В камък всичко ще превърна,

вдън земята ще го скрия,

с мраз полята ще покрия,

с лед плода ти ще обвия!

Стига да посееш нещо,

нещо стига да се пръкне,

с град железен ще го бия,

със студа ще го затрия

върху орната ти нива,

там, където е посято!

Ти ще видиш що е мечка,

що е от гора стръвница,

дето и жребци разкъсва,

а покрай жребци — кобили,

след конюшните — обори,

след оборите — кошари,

всичко живо ще наръфам,

никналото ще погазя,

кост и вест от теб да няма,

докато светът светува!“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Мене клетви ме не хващат,

ни лапландски, ни турянски,

Бог ме води, Бог предвожда,

Той ми е ключът в съдбата,

Негови са чудесата,

Негова е всяка воля!

Доверил се на Твореца

и на благата Му воля,

Той е, който ще прогони

и злодей, ако е жътва!

С Него сятото ще никне,

хвърленото — ще покара,

стръкчетата клас ще вържат,

много ще са семената!

Чуй ме, похьолска стопанке,

скрий там лошото в скалите,

злото гледай да затрупаш,

че да погребеш бедите!

Месецът, той нека свети,

слънцето, то нека грее!

Ако искаш, с мраз смразявай,

ако можеш, в лед сковавай

там, където си орала,

там, където си посяла!

С град железен — там убивай,

със студа си — там затривай

всичко, дето е орано,

всичко, дето е посято.

Там си мечката повикай,

подивялата стръвница

твоите гори да пази,

твоите нивя да гази,

твоите стада да гони,

твоите меса да ръфа!“

* * *

Похьолската господарка

казала, да си го каже:

„Свърши моето богатство,

власт и слава — всичко свърши,

сякаш вдън море потъна

и изчезна, както Сампо!“

С плач си тръгнала за вкъщи,

стон на север се разнесъл.

Нещичко все пак си взела,

нещо мъничко от Сампо,

с нокът тя го закачила

върху малкото си пръстче:

шареничкото капаче

на добрата воденичка.

Глад настъпил в Сариола,

глад — в Лапландия далечна.

* * *

Доблестният Вайнемойнен

като стигнал бреговете,

там видял трески от Сампо,

дребни някакви парчета,

бавно придошли с вълните

върху пясъка крайбрежен.

Взел тресчиците, събрал ги,

взел нещастните парчета,

че ги скътал сред скалите,

по-далеч от бреговете,

благоденствие да носят,

бавно да изпълват с радост,

като месен хляб да бухват,

като пиво да набъбват.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Дай ни, Уко, дай ни, Боже,

дай ни щастие да видим,

радостно да поживеем,

доблестно да си отидем

и от финските полета,

и от лесове карелски!

Защити ни, Уко, Боже,

Повелителю небесен,

от мъжете с лоша сила,

от жените с лоши мисли

и от всякакви душмани,

и от побезите вражи!

Остани до нас до края,

подкрепи добрите стъпки,

през деня бъди пазител,

през нощта бъди опора,

гневно слънце да не грее,

гневен месец да не свети,

гневен вятър да не брули,

гневен дъжд да не замеря,

гневен студ да не вилнее,

гневен мраз да не сковава!

Изплети ми плет железен,

зид иззидай до небето,

стадото да си опазя

и отляво, и отдясно,

от земя — небе да стигне,

от небе — земя да люби.

Защити дома ми хубав,

топличкото ми огнище,

завист да не го догонва,

нито пришълец — ограбва,

месецът додето свети,

докато светът светува!“

Четиридесет и четвърта руна

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Време е сега за празник,

време е сега за песен!

Време е да помечтаем

за един живот по-хубав!

Но къде си, моя гусло,

кантеле от кост на щука?

Рибите край теб играят,

морските води те влачат,

Ахто да се възхищава,

Веламо да се развлича!

Никой няма да те върне,

пак в ръцете ми да звъннеш!

Чуй, ковачо Илмаринен!

Вчера за едно те молих,

а сега — съвсем за друго:

изкови ми дълга грапа,

направи я от желязо,

нареди зъбци по-чести,

нищичко да не изпускат,

дръжката да е голяма,

издълбоко да загребва

пясъци и камънаци,

брегове и морско дъно:

гуслата си там ще търся,

там — сред вирове, подмоли,

дето рибите се въдят.“

Баш ковачът Илмаринен,

пръв сред първите ковачи,

изковал чудесна грапа,

цялата била желязна,

имала зъбци по-чести,

нищичко да не изпускат.

Доблестният Вайнемойнен

тръгнал с дългата си грапа,

слезнал долу, върху кея,

пътят му до кея минал

край пързалките железни,

дето лодките се спускат.

Чакали го там две лодки,

платноходки две стоели

на пързалките железни,

дето лодките се спускат.

Новичка била едната,

другата била по-стара.

Доблестният Вайнемойнен

спрял пред новичката лодка:

„Можеш ли да слезеш, лодке,

сам-самичка до водата,

без ръка да ти подавам,

без да те докосна с пръстче?“

Лодката веднага слязла

сам-самичка до водата.

Доблестният Вайнемойнен

седнал в лодката, заплавал,

тръгнал вирове да рови,

морско дъно да пресява.

С водни цветове извличал

и какви ли не боклуци

като скашкана тръстика,

като гнили водорасли,

като скапани дъсчици,

като мазни камънаци.

Гуслата си не намерил,

не извадил от водите

своята последна радост,

сетната добра утеха.

Доблестният Вайнемойнен

тръгнал вече да се връща,

наклонил главата тъжна

с паднала над вежди шапка.

Проговорил, че да каже:

„Няма вече да ме радва

весел звук от щуча гусла,

кантеле от кост на щука!“

Като минал през гората,

че да се завърне вкъщи,

чул една бреза да плаче,

тихичко да се оплаква.

Приближил се той до нея,

да не е сама в тъгата.

Че попитал той брезата:

„Ти защо, брезичке, плачеш,

кой те, миличко, обиди,

кой те, нежничко, засегна?

С клони да не сте се сбили,

някой да не те удари?“

А брезичката му рекла,

изговорила му всичко:

„Всичките за мен говорят,

между себе си го шушнат,

че съм аз дърво засмяно,

бяло, чисто и щастливо!

А пък аз съм тъй нещастна,

толкова съм огорчена,

че едва ли има друга,

дето да е като мене.

Нямам сили да живея,

гина сред сиромашия,

тук, накрай света, останах,

нямам никаква опора

на това прогнило място,

скапано сред лесовете.

По-щастливите очакват,

имат някаква надежда,

ако нямат, чакат лято,

чакат топлина и свежест.

Аз не знам какво да чакам,

лятото, и то ме брули,

идва само да ме кърши,

до земята да ме свежда.

Ориста ми е такава,

всеки си е със съдбата:

пролет дойде ли, момчета

остри ножчета изваждат

бялата кора да режат,

сладкия ми сок да пият.

А пастирите на лято

цялата кора събличат

ножница да си направят,

кошничка за боровинки.

Че прииждат и девойки,

а и младички невести

клончетата ми да кършат,

брезови метли да свиват,

в баните да се потупват,

в сауните си горещи.

Ориста ми е такава,

всеки си е със съдбата:

брадвичка е ориста ми,

а съдбата ми — секира.

Лятос не веднъж, не дважди,

трижди идваха дървари

брадвите си да наострят,

да наточат зли секири

за главата ми зелена

и за бялото ми тяло.

Туй е — лятната ми радост,

слънчевата ми утеха.

Сетне — идва нова зима:

дълга, хладна и жестока.

Скръб се е вгнездила в мене,

скършена съм от тъгата,

бяла съм от този ужас,

наклоних съвсем главата,

спомените ме убиват,

идват, за да ме отчаят.

Хладен вятър ме обвява,

ледена снага — прегръща,

роклята зелена свлича

и полата ми сребриста.

Голичка стоя пред него,

като клонче, като вейка,

че да зъзна, да треперя,

нищичко да не намеря

голичкото да покрия,

босичкото да постопля.“

Вайнемойнен отговорил:

„Не плачи, брезичке мила,

не тъжи, зелено клонче,

хубаво коланче бяло!

Всичко е пред тебе още,

ще проплачеш и от радост,

сладко, весело ще звъннеш

от любов и от наслада!“

Доблестният Вайнемойнен

гусла от бреза направил.

Дълъг летен ден работил

все над кантеле брезово.

От дървото съкрушено,

смазано и натъжено,

здрава гусла той издялал,

звънко кантеле получил

за последната си радост

и за сетната утеха.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Гуслата ми е готова,

кантеле с душа брезова!

Ключове къде да търся,

че и струни — да завържа?“

Дъб пораснал върху двора,

над пътечката се вдигнал,

гладки клонове разпуснал,

с жълъди се поотрупал.

Всеки жълъд имал шапка,

а на нея — кукувичка.

Пяла всяка кукувичка

медно, сребърно и златно.

Медно клюнче мед разляло,

клюнче сребърно — среброто,

а пък златното — златото,

Вайнемойнен взел каквото

за гъдулката е нужно,

и за ключ, че и за струна.

Вайнемойнен проговорил,

проговорил, че да каже:

„Ключове добри поставих

на брезовата си гусла,

но не ми достигат струни,

пет, че кантеле да стане.

Струните къде да търся,

откъде да ги намеря?“

Тръгнал струните да търси,

през ливадите преминал,

там видял едно момиче,

легнало върху тревата.

Не било това момиче

нито весело, ни — тъжно,

тананикало си нещо,

с песен времето да мине,

топла вечер да настъпи,

милият да я споходи.

Приближил се Вайнемойнен,

бос пристъпил, без цървули,

без подлога на нозете.

Спрял, отблизко проговорил,

косъмче от нея искал,

проговорил, че да каже:

„Дай, момиче, от косата

косъмче да си откъсна,

струничка да си направя,

че да ти посвиря с гусла!“

И момичето му дало

косъмче да си откъсне,

струничка да си направи,

че да й посвири с гусла.

Сетне втори косъм дало,

пет додето се събрали.

Гуслата била готова,

с нея Вайнемойнен седнал

върху първото стъпало

към високата си къща.

Взел той радостта последна,

а и сетната утеха,

взел я с чуден гриф нагоре,

с кръгло тяло върху скута,

струничките да опита,

думата си да намести.

Струните като пропели,

като станали съзвучни,

гуслата поел в ръцете,

сложил я на коленете,

десет пръсти в нея вкопчил,

десет нокти поизвити,

струните да разиграе

с двете си ръце чудесни.

Чак тогава Вайнемойнен

почнал сладката си песен,

водена от леки пръсти

и от палеца изправен:

трепнало зелено клонче,

звъннала брезичка бяла,

пяло златно кукувиче,

русичка коса трептяла.

Песента се извисила,

свирила дълбока гусла:

люшнали се планините,

с грохот падали скалите,

рифовете с тъмно ехо

връщали назад вълните,

мятали ръце елите,

скачала с възторг скалата.

Калевалките красиви

с гръб загърбили дома си,

спуснали се като ручей,

стигнали като порои,

радост бляскала в очите,

гордост трепкала в душите,

че звънти, каквото мислят,

че отеква, да е чуто.

Там стояли и мъжете,

снели шапки от главите.

Там стояли и жените,

поопрели с длан лицата.

Хубавиците стояли

с хубави сълзи в очите.

И момчетата стояли,

седнали върху тревите.

Казвали един през други,

думали една през друга:

„Песен, чудна като тази,

никога не се е ляла!

Думи, чудни като тези,

никога не са се пели!“

Пет села се там събрали,

шест землища проехтели.

Всички искали да видят,

всички искали да чуят

как брезова гусла свири,

как на кантеле се пее.

Зверовете от горите,

свили в лапичките нокти,

идвали, че да послушат

никога нечути звуци.

Птиците от небесата,

свили в гушките си човки,

идвали, че да послушат

никога нечути песни.

Рибичките от водата

пляскали по бреговете.

Червеите от земята

наизлезли да послушат

новата брезова гусла,

песента на Вайнемойнен.

Доблестният Вайнемойнен,

вечният певец вълшебен,

дълго пял и дълго свирил.

Пял, когато свечерило,

пял, когато побрашнило,

хапнал, колкото да хапне,

пийнал, колкото да пийне,

дреха не свалил, не мигнал.

Пял у себе си, в дома си,

в боровата къща своя,

че отеквали тавани,

скърцали дъски на пода,

звънкали врати, прозорци,

трепкали стени високи,

грънци скачали, полици,

че и кахлената печка.

Свършил, тръгнал Вайнемойнен

мъничко да се разтъпче.

Път му сторили елите,

борове се поклонили.

Изпопадали шишарки,

боровинки и малинки.

Тъй го срещнали полята,

тъй го срещнала гората,

свеждали се, че да мине,

да почине, да отдъхне.

Вглеждали се цветовете,

бързали да се разтворят.

Четиридесет и пета руна

Похьолската господарка

чула и така узнала,

че се Вайнола замогва,

че добрува Калевала

от останките на Сампо,

шарената воденица.

Спукала се тя от завист,

мислила, че да измисли

зло какво ли да им стори,

мор какъв ли да им прати —

толкова да не замогват,

толкова да не добруват!

Че помолила и Уко,

гръмовержеца небесен:

„Мили Уко, мили Боже!

Бий народа калевалски

с дъжд железен, с град челичен,

с острички стрели ковани!

Болест им прати, зараза,

мор, че всички да погинат:

в дворовете си — мъжете,

в стаичките си — жените!“

Сляпа щерка на Туони,

чумаво дете на Мана —

Ловиатар, зла старица,

неомъжена мръсница,

тя разнасяла зарази,

мор и болести различни.

Черно й било лицето,

сбръчкано било челото.

Злобната туонска щерка,

сляпото дете на Мана,

на пътека си постлало,

на студа отвън лежало,

с гръб към ветровете остри,

с гръд към снежните вихрушки,

с крак сред струпаните преспи,

с ледна плоча за възглаве.

Вдигнала се страшна буря,

втурнала се тя от изток,

злото вън забременяло,

слепичкото плод наляло

на постланата пътечка

между струпаните преспи.

Дъртата мома жестока

носила плода неясен

трети месец в студовете.

Носила го и четвърти,

пети, шести, седми, осми

и девети, чак до края,

че навлязла и в десети —

точно както се полага.

На деветия, накрая,

на десетия, в средата,

болките се появили,

без да са се подредили,

че да се роди детето,

глас да вдигне, свят да види.

Мястото си тя сменила,

легнала на друго място,

че да си роди детето,

придошло от ветровете.

Легнала между скалите,

между чуките мъгливи,

но не идвало хлапето

глас да вдигне, свят да види.

Мястото си тя сменила,

легнала на друго място,

че да си роди детето,

придошло от ветровете.

Легнала между водите,

между буйните потоци,

но не идвало хлапето

глас да вдигне, свят да види.

Мястото си тя сменила,

легнала на друго място,

че да си роди детето,

придошло от ветровете.

Легнала край водопада,

край припламналите пръски,

но не идвало хлапето,

глас да вдигне, свят да види.

Злата почнала да плаче,

разревала се зловещо:

где да иде, кво да прави,

на кого да се помоли,

че да се роди детето,

глас да вдигне, свят да види.

Бог, добрият — от небето,

отвисоко се обадил:

„Има къща край морето,

стаичка триъгловата,

в пуста Похьола мъглива,

в мрачна Сариола хладна.

Само там ще се избавиш

от ужасната си болка!

Там отдавна те очакват

и децата ти — желаят!“

Дяволската злобна щерка,

пъклената дъщеричка,

влязла в похьолските двери,

в стаичката сариолска,

от плода да се избави,

от ужасната си болка.

Похьолската господарка,

Лухи, бабката беззъба,

в банята си я въвела,

в сауната си на двора,

без домашните да видят,

без околните да чуят.

Банята преди да стопли,

сауната — да разпари,

с пиво смазала вратата,

с пяна — пантите ръждиви,

да не скърцат, като влиза,

като влиза и излиза.

Смазала ги, че да каже,

своето си да изкаже:

„Бременна госпожо моя,

хубавице натежала,

между бодрите бабета

ти си, дето иде с първа!

И морето — до коляно,

и вълничките — до пояс

газила си ти, пияна

от объркани напитки!

В тях сега топи устата,

с тях сега мажи краката,

те сега ще ти помагат

от плода да се избавиш,

болките ще притъпяват,

мъките ще намаляват!

Работа ако не свършат,

Уко да ти е на помощ!

Мили Уко, мили Боже,

тук ела, че да помагаш,

болките да притъпяваш,

мъките да намаляваш

в тази баня нажежена,

в тази сауна сгъстена!

Хващай сабичката златна

в хубавата си десница,

сривай всякакви прегради

край проблесналия изход,

счупвай всякакви ключалки,

всякакви окови смъквай,

нека волните излезнат

от заключения замък!“

Дяволската злобна щерка,

пъклената дъщеричка

там изпразнила утроба,

там децата си родила —

не за везани чаршафи,

не за чистичко възглаве.

Девет сина тя родила

в тази лятна нощ недълга,

в тази чужда топла баня,

чужда сауна гореща.

Раждала — да си отдъхне,

от беди да се избави.

Имена поред раздала,

бързичко ги назовала

според туй какво да правят,

че да носят зло на всички:

първия — от мушкам — Мушльо,

втория — от чупя — Чупльо,

третия — от цепя — Цепльо,

а четвъртия — Безочко,

петия — по дух — Бездушко,

шестия — по слух — Безушко,

седмия — по поглед — Слепчо,

осмия — по разум — Глупчо.

Можел тъй — от чума — Чумчо

или пък — от язва — Язвьо

най-последният да бъде,

но — от завист — станал Завльо

да завлича бреговете,

да вгорчава плодовете.

Похьолската господарка

копелетата повлякла,

че ги пратила веднага

пакостите си да сторят.

Девет пратила мръсника,

девет курвенски издънки

срещу Вайнола щастлива,

срещу Калевала бяла.

Мор сред Вайнола настъпил,

огън пламнал в Калевала,

развилнели се зарази,

тежки болести и болки.

Скапали се и полята,

мъх през праговете плъзнал.

* * *

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

за да си спаси главата,

за да си спаси душата,

срещу дявола се вдигнал,

срещу ада се изправил.

Банята нагрял набързо,

сауната си разпарил

само с чистички дръвчета,

само с чистичка водица.

И дръвцата си обвивал,

и водицата покривал,

скрил дълбоко под кожуха

и брезовата метличка.

Медна баня той направил,

медна паричка натрупал

върху камъните жежки

от разпаления огън.

Чак тогава проговорил,

своята молба отправил:

„Уко, тук ела да видиш

как се парата натрупва,

тук ела, че да помогнеш,

здраве да дариш и сили!

Мръсното да се отмива,

болестта — да си отива,

да излиза от телата

както пара от водата,

никого да не обгаря,

никого да не събаря!

Ето, лисвам аз водата

върху камъни горещи,

в мед насъщен я превръщам,

в сок от чудна медовина;

медното поточе блика,

както в ранните години,

между камъни от слънце,

с бели пръски озарени.

С мен — греха ми нека сдъвче

и заразата — с трупа ми,

който иска да ме дъвче,

който иска да ме стрие!

Който ме без грях подяжда,

нему — нека да се случи

туй, което обещава,

туй, с което ме заплашва!

Работа ако не свърша,

ако не намеря сили,

че да съм герой с героя,

своите си да избавя —

работа ще свърши Уко,

дето облаците води,

с черно стадо — воевода,

с бяло — тих пастир небесен

Мили Уко, мили Боже,

Победителю върховен!

Търся Те, да ми помогнеш,

Тебе търся, Тебе моля!

Отхвърли я тази напаст,

дето лази и по съчка,

изгори на своя огън

болки, болести, зарази!

Дай ми огнен меч в пожара,

сабя огнена в бедата,

злото трябва да се гони,

подлото — да се настига,

в огън трябва да изгарят

зли слова и зли зарази!

Болката — далеч да бяга,

злото — нека да се върне

в погребите от желязо,

в тъмните скали челични!

Нека камъкът да страда,

сипеят — да боледува,

камък няма да заплаче,

сипей няма да изохка,

колкото и да го мъчиш,

както и да го засягаш!

Сляпа щерко на Туони,

черничко дете на Мана!

Ти сама се поизмъчи,

ала не роди на камък

сред скали и водопади

пръкналите се зарази!

Там да беше ги родила,

че на камъни да станат,

да ги отнесе водата

към бездънните морета,

слънце да не ги огрява,

вятър да не ги развява!

Ако и това не свършиш,

нека феичката-болка,

нека феичката-рана

дойдат, че да ми помогнат,

да ме изцерят от болка,

да ме изцерят от рана!

Мили феички, елате,

болчицата да отмине,

раничката да зарасне,

хубаво да отпочина,

весело да се разсъмне,

всичко лошо да забравя!

Болките ми съберете

като дъжд в дъждовна каца,

надалеч ги отнесете,

както са така събрани,

в сипеите сред горите,

в пещерите сред скалите,

буен огън накладете,

болките ми преварете,

да се свият, да се сбият,

колкото с кутре да близнеш!

Там и камък намерете,

някаква скала голяма,

с огнен свредел издълбана,

пукната с длето горещо,

болката ми там налейте,

там заразата излейте,

че да се не връщат мъки,

да не се роят зарази

нито през нощта дълбока,

нито през деня просторен!“

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

болните места намазал

раните да излекува

и с вълшебната си смазка,

и с вълшебните си думи.

Девет смазки като сложил,

проговорил, че да каже:

„Мили Уко, мили Боже,

миличък Човек небесен!

Облак доведи от изток,

облак доведи от запад

и от двата други края!

Нека мед от тях да капне,

върху раните да падне,

хубаво да оздравеят!

Бог каквото не е сторил,

сам човек не ще довърши!

Осени ме, Божа помощ,

светла сила на Твореца,

дай очите да отворя,

дай главата да изправя,

дай устата да отворя,

дай да мога, дай да правя!

До каквото аз не стигам,

нека да достигне Господ!

Пръст където аз не слагам,

нека пръст да сложи Господ!

Моите ръце са слаби,

силна е ръката Божа!

Слез с добър глагол, Творецо,

слез със справедливи думи!

Изцери в нощта народа,

здраве през деня да има:

да не го боли главата,

да не го боли снагата,

да не го боли сърцето,

да не го боли душата!

Болка ли е — да изчезва,

болка ли е — да се маха,

болка да не съществува,

докато светът светува!“

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

болки всякакви прогонил,

болести, а и зарази.

Тъй от явна смърт извадил

и от гибелта откъснал

вайнолците угнетени,

хората на Калевала.

Четиридесет и шеста руна

В Похьола се поразчуло,

в Сариола се мълвяло,

че са вече живи-здрави,

че са бързо оздравели

от нахлулите зарази

калевалците омразни.

Похьолската господарка,

редкозъбата старица,

чула и се поболяла,

но съвсем не се предала:

„Знам какво да им направя,

че съвсем да ги затрия:

руса мечка ще им пратя,

медна лапичка задгорска,

Вайнола да пообхожда,

да пирува в Калевала!“

Пратила им руса мечка,

медна лапичка задгорска

Вайнола да пообхожда,

да пирува в Калевала.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Баш ковачо Илмаринен!

Изкови ми яка пика,

чудно копие желязно

с медножълта ръкохватка,

че ще гоня руса мечка,

медна лапичка задгорска,

дето на жребци посяга

и на пръчове налита,

на овните се нахвърля,

че и бикчета намира!“

Пика изковал ковачът,

нито дълга, нито къса,

нещо — тъкмо по средата:

връхче — като за вълченце,

шийка — като за меченце,

тяло — като за еленче,

дръжка — като за юначе,

цялата от мед обляна.

Сутринта понаваляло,

заснежил снежец на двора:

бял като влакно на зайче,

рус като кожухче овче.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Днес ми е мерак да ида

в Метсола, гори да видя,

а в горичките — девойки,

синеоки хубавици.

От мъжете — ще избягам,

от юнаците — най-вече,

мъж да влезне вдън горите,

Тапио — юнак да види!

Ако и късмет извадя,

фея може да ме срещне!

Мелики, стопанке горска,

Телерво, момиче горско!

Кучетата си хванете

и добре ги завържете,

ако е тревата мека,

гъста ако е гората!

Мечко руса, горско чудо,

медна лапичке задгорска!

Ноктите си не показвай,

само гледай кой пристига!

В медна лапа нокти свивай,

в медни устни свивай зъбки,

знам аз мечата прегръдка,

знам и мечата целувка!

Мечко руса, горско чудо,

медна лапичке задгорска!

Ако легнеш на тревата,

ще намериш в небесата

бора, дето се люлее

между буйналите храсти!

Скачай, чудо, върху него,

там да завъртиш опашка,

там да цвъркаш над гнездото,

като пуйка над яйцата!“

Вайнемойнен се постреснал,

кучето си чул да лае,

че и чужди да разлайва

срещу неговата порта,

срещу тихото му дворче.

Проговорил, че да каже:

„Бях захласнат в кукувица,

в песен някаква на птица,

рипнах — нито кукувица,

нито песен, нито птица.

Само кучето ми лае,

кучетата да разлайва,

сякаш е дошла при мене

медна лапичка задгорска!“

Мечката била на прага,

Вайнемойнен я катурнал,

лекичко той взел на мушка

русичкото й кожухче.

Сетне казал, да си каже,

своето си да изкаже:

„Вечна слава на Твореца,

винаги ще го прославям

за такава руса мечка,

за кожухчето й русо!“

Вгледан в русото кожухче,

Вайнемойнен проговорил:

„Мечко руса, горско чудо,

медна лапичке задгорска!

Ти не се сърди на мене,

твоя е докрай вината:

ти се свлече от дървото,

ти от бора се отскубна,

мъхчето си да разнасяш

по пътечки, по трънаци,

русичкото си кожухче

да разнищваш сред мъглата!

Мечко моя, горско чудо,

мъхчето си щом потръскваш,

хайде — клончето оставяй,

пустото гнездо — забравяй,

остави го сред брезите

и сред върбовите вейки!

Тръгвай, чудо, да учудиш

цялата гора голяма

с лачените си обувки,

с гълъбовите чорапки!

Тръгвай, тук ще ти е тясно,

камъните ще те спъват,

път поемай — героичен,

та с тълпите да се слееш!

Там добре ще те посрещнат,

ще те нагостят богато:

горски мед ще ти насипят,

медовина — ще налеят.

Там обичат чужденеца,

благославят — придошлия.

Тръгвай, щом за път е време,

изоставяй си гнездото

за гнезденце по-високо,

за гредичка — по-голяма!

Тръгвай, бляскай в снеговете,

както лилия — в блатата,

бели преспички прескачай,

както катеричка — клонче!“

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

тръгнал с русата си мечка,

с гостенката си задгорска,

през полята, през горите,

шубата й да показва,

русичкото й кожухче,

че да го опипват всички.

Чул народът, проговорил,

казали добрите хора:

„Шум се носи от полята,

от дъбравата нахлува

звук, като от кръсточовка,

смесен с рог на горска фея.“

Доблестният Вайнемойнен

влезнал в къщичката селска.

Спуснали се да го срещат,

да го питат и разпитват:

„Злато ли сега намери,

или е сребро — до тебе?

Скъп кожух ли си подхванал

или кюлче със жълтици?

С мед гора ли те нахрани,

в тръс кобилка ли те носи,

че нахлуваш като песен,

като празник неочакван?“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Видра взех за песента си,

златен рис — за стиховете,

затова нахлувам с песен,

като празник неочакван.

Но не водя тази видра,

този рис не е до мене,

руса мечка ви доведох,

медна лапичка задгорска,

горско чудо, знаменитост,

най-безценното в гората!

Виждате ли как потръсква

русичкото си кожухче:

или — път й направете,

или — порти залостете!“

Дали път на чужденката,

срещнали я с тези думи:

„Жива да си, медна лапо,

Бог те е довел дотука,

до пометеното дворче,

до копаната градинка!

Цял живот живях с надежда,

цяла младост аз очаквах

рог на Тапио да чуя,

глас добър от лесовете,

че да разпилей гората

наниза си от жълтици

върху малкото ни дворче,

върху тясната пътечка.

Като лято те очаквах,

като жътва пребогата.

Ските тъй за сняг жадуват,

кончето — за път по-гладък,

годеник така очаква

милата си годеница.

На прозореца замръквах,

а осъмвах на вратата,

на оградата — в неделя,

на баирчето — на празник.

Първо газих снеговете,

докато потънат в киша,

сетне кишата нагазих,

докато се стегне в буца,

сетне буците нагазих,

докато се разпилеят.

Сутрин-вечер аз си мислих,

все това ми бе в главата:

где е русата ми мечка,

лапичката ми задгорска,

по Естония ли скита,

че ни тука изостави?“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Гостенката где да сложим,

имате ли място вкъщи,

или да вървим в обора,

сламичка да й подложим?“

Казали добрите хора,

отговорили веднага:

„Гостът тук е гост на всички,

въведи го у дома ни,

под широкия ни покрив,

под високите тавани!

Тенджерите са сварени,

бъчвичката е налята,

подовете са измити,

а полиците — изтрити,

спретнати са и жените,

нови дрехи са облекли,

нагласили са косите,

сложили са бял косичник.“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Заповядай, руса мечко,

медна лапичке задгорска,

имаш път, че да го минеш,

имаш двор, че да го видиш!

Припкай, мое горско чудо,

стъпвай ситно по земята

с лачените си обувки,

с русичкото си кожухче,

пристъпи като синигер

в тази врабчова пътека,

дом те чака с пет гредички,

покрив — върху шест мертека!

Понаглеждайте, женици,

питомното да остане,

стадото да не побегне,

скотът да не се изплаши,

като влезе руса мечка,

медна лапичка задгорска!

Отдръпнете се от пруста,

и момчета, и девойки,

че да влезе руса мечка,

медна лапичка задгорска!

Хайде, влизай, руса мечко,

медна лапичке задгорска!

От жените ли се стряскаш,

от косите им събрани,

от девойките ли бягаш,

от разпуснатите плитки?

Тук жените се изправят,

гръб опират на стената,

мъж когато влиза вкъщи,

мъж ако прескочи прага.“

Влезнал Вайнемойнен, казал:

„Бог да ви даде сполука

под широкия ви покрив,

под високите тавани!

А сега — къде да сложим

гостенката ни задгорска?“

Казали добрите хора:

„Бог те е довел в дома ни!

Щом си тука с руса мечка,

с важна гостенка задгорска,

ще я сложим там, начело,

на желязната скамейка,

тъй зачитаме по място

скъпоценното кожухче!

Мечко руса, ти прощавай,

но не бива да се сърдиш,

че на сглеждане ще пипнем

русичкото ти кожухче!

Никой няма да го скубе,

няма и да го подхвърлим

дрипльото да го навлича,

парцаливкото — облича.“

Доблестният Вайнемойнен

шуба снел от руса мечка,

че я скътал там, в килера.

А пък другото месенце

сложили в добро котленце

върху хубавия огън.

Дълго се месце варило,

доварявало в котлета,

доизпържвало в тигани,

доизпичало на огън.

Сложили му и солчица,

дето отдалеч се носи,

чак от бреговете немски,

от водите беломорски,

солни пътища минава

с едри лодки-платноходки.

Дивото било сварено,

едрото котле — свалено.

Гозбата си те поднесли

върху масата, начело,

върху цялата трапеза,

дето златото блестяло

в халбите, налети с пиво,

дето пяната шумяла.

Борово било дървото,

чамова била дъската,

сребърно проблясвал ножът,

златно святкала лъжица,

пълни, халбите кипели,

щедрите блюда цвърчели

с тази тлъстичка добича —

руса мечка, горско чудо.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Стар юнако тапиолски,

господарю на горите!

Медна майко тапиолска,

господарке на горите!

Славен сине тапиолски,

с боровинковата шапка!

Дъщеричке тапиолска,

хубава като малинка!

Хайде, сватбата започва,

сватбата ми с руса мечка,

Заповядайте, вземете,

хубавичко си хапнете,

бол е всичко, ще остане

и за хората навънка!“

Празник е — убита мечка,

питали добрите хора:

„Руса мечка как намери,

как догони руса кожа?

Като нас ли лук е яла,

върху слама ли е спала?“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Нито лук сред нас е яла,

нито е на слама спала!

Тази мечка, горско чудо,

медна лапичка задгорска,

е дошла иззад луната,

иззад слънцето насъщно,

иззад пътя, в който гази

звездната кола небесна.

Крачила е все по въздух,

бродила е в небесата,

стъпвала е върху облак,

газила е синевата

в синкавите си чорапки,

в кожените си ботушки,

с козя вълничка в ръката,

с руси космички — на рамо.

Сетне дала на потока

козя вълна, руси косми.

Че се влял в море потокът,

ветрове вълни разнесли,

козя вълна, руси косми

стигнали до бреговете,

дето са горите сладки,

а полята — плодородни.

Мелики, жената горска,

тапиолската стопанка,

взела кичура от вълна,

снопчето от руси косми.

Хубаво събрала всичко,

скътала го както трябва,

в яворово малко кошче,

в най-добрата малка люлка.

Връв навървила от злато,

кошчето си да завърже

върху клоните зелени,

върху вейките сребристи.

Милото си тя люляла,

нежни песнички му пяла

между борове високи,

между борчета крилати.

Русото мече порасло,

рипнало кожухче русо

в медоносните полянки

и горите медоносни.

Хубавичко си живяло,

веселичко и безгрижно:

нищо, че е кривокрако,

нищо, че е тъпоносо,

нищо, че е вироглаво,

щом си има руса шубка!

Нямало си само зъбки,

както нямало и нокти!

Мелики, жената горска,

проговорила да каже:

«Ноктите му аз подрязах,

Зъбките му аз извадих —

да не драска, да не хапе,

никого да не подхваща!»“

Вайнемойнен доразказал:

„То пред Мелики се клело,

паднало й на колене,

с клетва пред добрия Господ,

нищо лошо да не прави,

кротичко да си мирува.

Мелики, жената горска,

тапиолската стопанка,

тръгнала, че да намери

мечи зъби, мечи нокти.

Търсила ги по брекини,

по корави песекини

и по корени по-твърди,

и по стволове по-яки:

нямало там мечи зъби,

нямало там мечи нокти.

Бор намерила в гората,

едро борче над скалата,

цялото в сребро облято,

че и златно сред листата.

Взела нещо от среброто,

че и малко от златото,

тя направила набързо

мечи зъби, мечи нокти.

Сетне пуснала мечето,

русата си хубавица,

да си тича по полята,

да си плува из блатата,

по поляните да скача,

по дъбравите да броди.

Но — да се държи прилично,

кротко да се подвизава,

весела да е до края

в дните си, до края златни,

сред полята, сред блатата,

сред чудесните дъбрави.

Да не е в ботушки лете,

с токче есен да не гази,

в зимата да се укрива,

кротко да си спи в гората,

в дънерите на скалите,

в пещерите на елите.

Под покров от берекини,

под саван от песекини,

в шест кожуха да се свива,

в седем козини — прикрива.

Дивото аз там намерих

и оттам ви го доведох.“

Старо-младо като чуло,

проговорило веднага:

„А гората как те пусна,

как ти разреши да вземеш

нейно хубаво животно,

русичката нейна мечка?

Тапио ли ти помогна,

той ли укроти гората,

мечката като прониза

с копието, със стрелата?“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Тапио, и той помогна,

милостива бе гората,

мечката като пронизах

с копието, със стрелата.

Мелики, тя ме насочи,

Телерво, тя ми показа —

тази хубава девойка,

мила щерка на горите —

път, по който да премина,

път, по който да достигна.

Знаци сложи тя по пътя,

тъй докрай ме изпроводи

чак до дънера в скалите,

до бърлогата в елите,

до самата руса мечка,

медна лапичка задгорска.

А когато там пристигнах,

там, в самия край на пътя,

нямаше защо да хвърлям

копието и стрелата:

мечката сама се свлече

по коричката на бора,

с русичкото си кожухче,

малко нещо пораздрано.“

Доблестният Вайнемойнен

продължавал да говори:

„Руса мечко, горско чудо,

медна лапичке задгорска!

Я си наведи главата,

я си затвори устата!

Дай ми редките си зъби

и широката си челюст!

Хич недей да ми се цупиш,

хич недей да ми се мусиш,

хубавичко ще те стресна,

своето си да получиш!

И носленце ще отчупя

за отчупено носленце,

но това не ми достига,

то за мен е още малко.

И ушенце ще откъсна

за откъснато ушенце,

но това не ми достига,

то за мен е още малко.

И оченце ще извадя

за извадено оченце,

но това не ми достига,

то за мен е още малко.

И косичка ще отскубна

за отскубната косичка,

но това не ми достига,

то за мен е още малко.

И вратленце ще отрежа

за отрязано вратленце,

но това не ми достига,

то за мен е още малко.

И езиче ще изтръгна,

за изтръгнато езиче,

но това не ми достига,

то за мен е още малко.

За герой от днес ще смятам,

за достоен юначага —

всеки, който се захване

остро зъбче да изтръгне

от желязната ти челюст,

дето всекиго захапва.“

Като нямало герои

работата си да свършат,

той се хванал зъб по зъбче

от желязна паст да вади.

Яка му била ръката

и подвити — колената.

Зъбките като извадил,

проговорил, че да каже:

„Руса мечко, горско чудо,

медна лапичке задгорска!

Хайде, раздвижи се малко,

време ти е да напуснеш

къщата, за тебе тясна,

покрива, за тебе нисък,

славна къща да намериш,

стряха — силна и могъща!

Хайде, миличка, излизай,

гледай да се поразтъпчеш —

там, по свинските пътеки,

там, сред гладните прасета,

там, под хълма на цветята,

под скаличката с елата,

че листенца да ти пеят,

сто иглички да се веят!

Там — добре ще се усетиш,

там — добре ще се намериш,

звънко хлопки ще ти пеят,

сто камбанки ще се веят!“

Доблестният Вайнемойнен

тръгнал, вкъщи се завърнал.

Там пък — питали да питат,

нещичко да понаучат:

„Мечката къде отнесе,

своята достойна плячка?

На леда ли я остави,

в преспите ли я захвърли?

Тинята ли я погълна,

пясъкът ли я затрупа?“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Нито я на лед оставих,

нито я захвърлих в преспи,

песовете да я ръфат,

птичи човки да я човкат.

Тинята не я погълна,

нито пясъкът — затрупа,

червеите да нахрани,

мравките да я разнасят.

Мечката си аз оставих,

своята достойна плячка,

на самия връх на хълма,

на върха на планината.

На дърво я там положих,

върху бора я оставих,

върху клончето най-яко,

най-добро, най-многолисто,

че да радва който мине,

който мине и отмине.

Сложих я с уста на изток,

сложих я с очи на запад.

Гледах да не е високо,

ветрове да не прегражда,

покрай нея да минават,

без да ги възпира нищо.

Ниско да не е — пак гледах,

да не стига до земята,

че свинете да я ръфат,

да я дъвчат мръсни зурли.“

* * *

Доблестният Вайнемойнен

млъкнал, че да почне с песен,

тя да украси до края

този ден и тази вечер.

Старият певец вълшебен

тъй запял, така започнал:

„Запламти, треска-тресчица,

че нощта си да разпаля

с неочакваната песен,

дето ми е на езика!“

Дълго пяла песента му,

дълго думите звучали.

Като свършил, най-накрая

казал, че да го запомним:

„Дай ни, Боже, меча сватба,

дай ни пир с убита мечка,

дай ни хубавия празник

и усмивката човешка,

мечешка уста видяла,

че от нея да си резне!

Дай ни, Боже, дай, Всевишний,

дай, Творецо на творците,

знак да имаме по пътя,

знак да имаме в гората,

там — юнаци да отиват,

сладък дивеч да добиват!

Дай ни, Боже, дай, Всевишний,

дай, Творецо на творците,

рог да чуем от гората,

зов за пролет, зов за лято,

в дворовете наши малки,

в малките градинки наши!

Пял бих денем аз, и — нощем,

пял бих — докато разсъмне,

на тревата, дето расне,

на Финландия прекрасна,

на момчетата на двора,

на прииждащите хора!“

Четиридесет и седма руна

Доблестният Вайнемойнен

върху кантеле брезово

дълго пял и дълго свирил,

с песента си радост будил.

Чул го месецът и слезнал

по-отблизко да послуша,

кацнал на една брезичка.

Чуло слънцето и слязло

по-отблизко да послуша,

кацнало на малко борче.

Слушали те до възхита

песните на Вайнемойнен.

Похьолската господарка,

редкозъбата старица,

приближила до брезичка,

приближила и до борче,

взела месеца от клонче,

взела слънцето от връхче,

че си ги отнесла вкъщи,

в пуста Похьола мъглива.

Скрила там и месец ясен,

че и слънце засияло

в пропаст сред скали високи,

в медни сипеи дълбоки.

Проговорила, да каже:

„Мирно тука ще седите,

няма месецът да свети,

няма слънцето да грее,

никой няма да излиза,

докато сама не дойда

с девет хубави жребчета,

всички от една кобила!“

Скрила вече месец ясен,

че и слънце засияло,

в пропаст сред скали високи,

в медни сипеи дълбоки,

тя и огъня отнесла

от домашните огнища —

студ във Вайнола да има,

в мрак да тъне Калевала.

* * *

Нощ настъпила безкрайна,

студ и мрак нахлул в селата,

студ по Вайнола до края,

мрак по цяла Калевала.

Тъмна нощ покрила всичко,

че и къщата на Уко.

Мъчно се на студ студува,

тежко се на мрак мракува.

Хората се покрусили,

тъжен бил самият Уко.

Уко, Богът в небесата,

щедрият Творец небесен

веждите си понавъсил,

питал се какво се случи:

месецът — къде изчезна,

слънцето — къде отиде,

где се скриха, та не светят,

где се губят, та не греят?

Спрял на облака, накрая,

в тъмното небе безкрайно,

Уко, в синкави чорапи,

в кожени добри обувки,

гледал — месеца да зърне,

гледал — слънцето да види:

не намерил нито слънце,

нито месец на небето.

Че изсякъл едра искра,

пламък живнал в тъмнината,

огънче от остра сабя,

жар от огнена повеля.

В шепи искричката хванал,

с пръсти пламъка разсипал

по просторите небесни

и по звездните огради.

Пламък с искрата разпалил,

искрата обаче скътал

в сребърните си захлупци,

в позлатената торбичка.

Дал я на Небесна щерка

в люлка да я залюлее,

месец нов оттам да блесне,

ново слънце да изгрее.

* * *

Седнала на своя облак,

чудната Небесна щерка

искра в люлка залюляла

и над пламъче тя бдяла,

месец нов оттам да блесне,

ново слънце да изгрее.

Златна люлка се люляла

изпод сребърна завръзка,

небеса да преобърне,

облаци да прекатурне

с искра алена и малка,

с малко пламъче повито.

Искра трудно се люлее,

трудно се опазва пламък.

Искрата гори-изгаря,

пламъкът ръце обгаря.

Чудната Небесна щерка

огънчето изтървала

от небесната му люлка,

от въздушните си длани.

Тя продънила небето,

смъкнала от висините

блесналата малка искра,

пламъчето затрептяло.

Свлякла го от звезден покрив

облаците да прошари,

девет небеса високи

в своя път да изостави.

Вайнемойнен проговорил:

„Брат да си ми, Илмаринен!

Хайде двамата да идем,

че да видим тази искра,

този пламък, дето падна,

този огън от небето,

от въздушните простори,

дето лумна на земята.

Може да е рог от месец,

лъч — от слънцето залязло!“

Вдигнали се, че да видят.

Сетне почнали да мислят

как по-бързичко да стигнат,

как по-лесно да намерят

тази искричка небесна,

този жив небесен пламък.

* * *

Някаква река шумяла,

сякаш е море разлято.

Вайнемойнен се захванал

ловко да направи лодка,

платноходка да изправи.

Илмаринен му помагал,

той кормилото издялал

от едно дърво елово.

Лодката била готова,

платноходката — отлична,

спуснали я на водата,

окачили й платната

по Нева река да гази,

по Нева река да плава.

Илматар — небесна щерка,

че и майка на водите —

срещнала ги, че да каже,

хубаво да поразпита:

„Откъде сте, от кои сте,

как ви хората наричат?“

Вайнемойнен отговорил:

„Синове сме на морето,

аз се казвам Вайнемойнен,

а до мен е Илмаринен.

Ти сега кажи коя си,

как те хората наричат?“

Отговорила жената:

„Аз съм майката на всички,

щерка бях на небесата,

станах майка на водата.

Хубост имах за петима,

доблест имах за шестима.

А сега — къде ви носи

лодката, юнаци мои?“

Вайнемойнен отговорил,

казал, че да й разкаже:

„Огънят отвлече някой

от домашното огнище,

на студа ни той остави

и на мрака ни обрече.

Затова сега сме тука

огънчето да потърсим,

дето от небето падна

върху тъмната земица.“

Древната жена тогава,

казала, че да им каже:

„Пламък трудно се намира,

а и трудно се отглежда,

власт над всичко има злото,

то е, дето господарства!

От изсечената искра

капка алена се стича,

капка кървава от Бога,

от небето на Всевишния.

Свлече се от звезден покрив,

облаците да прошари,

девет небеса високи

в своя път да изостави.

Падна в кухнята на Тури,

сред мутвака на Палвойнен.

Тури, като се замогнал,

като светнало в дома му,

почнал да се големее,

както свари — да живее,

щипал бузки, кършил цицки,

девственица не оставил,

удрял младите петички,

скубал старите брадички.

Майка кърмила детенце,

в бедна люлка го люляла.

Огънят когато пламнал,

престъпления извършил:

мъничкото изгоряло,

че и майка му — до него.

Недораслото момченце

стигнало така до Мана,

щом се е за смърт родило,

за нещастия — гласило:

пламъци ще го оближат,

едри пламъци червени.

Майката била по-умна,

тя не плачела за Мана,

огън знаела да свлича,

пламък знаела да вдене

през ухото на иглата,

през бухалото на стана,

през мотиката в полята

до огнището в мутвака.“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, да попита:

„Огънят къде отиде,

накъде оттам се вдигна,

през горите ли на Тури

или право — през морята?“

Отговорила жената,

казала каквото знае:

„Огънят като се вдигна,

пламъкът като припламна,

прекоси докрай полята,

изгори треви в блатата,

сетне в блатото затъна,

в Алуе, в калта голяма.

Три пъти през летни нощи,

три по трижди в топла есен,

блатото гори — та свети,

близките ели разпалва,

огънят бушува диво,

диво тинята клокочи.

Риби на брега изхвърля,

кипнала докрай водата.

Смаяли се едри риби,

чудили се риби дребни:

как — нататък ще я бъде,

щом домът ти е подпален.

Мазни риби се укрили,

сухи риби се стълпили.

Тръгнал между тях костурът

искра огнена да хване,

гонил, без да я достигне.

Но пъстървата успяла

искра огнена да хване

и да я налапа — цяла.

Алуе се разкипяло,

бреговете завъртяло,

докато се укротило,

но и то било за малко.

Минало известно време,

време колкото е нужно,

глътнатото запламтяло

и коремчето боляло.

Мятала се по водата

огън ялата пъстърва

между своите подмоли

и подмолите за сьомги,

между брегове неравни,

та от всичко, що е плавно,

разни мнения да слуша

за напълнената гуша:

«Няма кой да ти помогне,

няма как да се избавиш,

ако огънче си глътнал,

трудничко ще се оправиш,

кой ще дойде да я вземе

огнената твоя болка!»

Сьомгата се появила

и пъстървата изяла,

искра огнена да хване

и да я налапа — цяла.

Алуе се разкипяло,

бреговете завъртяло,

докато се укротило,

но и то било за малко.

Минало известно време,

време колкото е нужно,

глътнатото запламтяло

и коремчето боляло.

Мятала се по водата

огън хапналата сьомга

между своите подмоли

и подмолите за щуки,

между брегове неравни,

та от всичко, що е плавно,

разни мнения да слуша

за напълнената гуша:

«Няма кой да ти помогне,

няма как да се избавиш,

ако огънче си глътнал,

трудничко ще се оправиш,

кой ще дойде да я вземе

огнената твоя болка!»

Щуката се появила,

че и сьомгата изяла,

искра огнена да хване

и да я налапа — цяла.

Алуе се разкипяло,

бреговете завъртяло,

докато се укротило,

но и то било за малко.

Минало известно време,

време колкото е нужно,

глътнатото запламтяло

и коремчето боляло.

Мятала се по водата

огън хапналата щука

между камъни за врани

и скали за бели чайки,

между брегове неравни,

та от всичко, що е плавно,

разни мнения да слуша

за напълнената гуша:

«Няма кой да ти помогне,

няма как да се избавиш,

ако огънче си глътнал,

трудничко ще се оправиш,

кой ще дойде да я вземе

огнената твоя болка!»“

* * *

Доблестният Вайнемойнен,

а до него — Илмаринен

сплели винтер от липите,

кош за риба от върбите,

с лико свързвали клонаци,

вплитали тревица козя.

Доблестният Вайнемойнен

пратил там жени да чакат,

те да хванат тази риба,

от море да я извадят.

Махали с весла жените

и нагоре, и надолу,

край местата за костури,

край скалите за лакерда,

край тревиците по-едри,

край големите тръстики.

И нагоре, и надолу —

в коша рибата не влязла,

както и да се въртели,

както и да я желали,

щука нямало, накрая

нищо не могли да хванат.

Доблестният Вайнемойнен

пратил там мъже да чакат,

те да хванат тази риба,

от море да я извадят.

Махали с весла мъжете

и нагоре, и надолу,

край местата за пъстърви,

между вирове за сьомги,

както и да се въртели,

както и да я желали,

щука нямало, накрая

нищо не могли да хванат.

Рибите се натъжили,

почнали да си говорят,

щука щуката да пита,

сьомга сьомга да разпитва,

а пъстървата — пъстърва:

„Мъртви ли са храбреците,

калевалците достойни,

чудни мрежи да изплитат,

ленен възел да завържат,

че да те подхващат леко?“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Живи са ни храбреците,

калевалците достойни.

След героя — два се раждат,

чудни мрежи да изплитат,

ленен възел да завържат,

дваж по-леко да подхващат.“

Четиридесет и осма руна

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

мислил, вече да измисли,

отговора да намери

как да върже ленен възел

в мрежа за голяма щука.

Най-накрая проговорил,

проговорил, че да каже:

„Първо ще се разорава,

сетне ще се лен посява,

най-накрая ще се връзва

ленен възел в едра мрежа,

че да хванем тази щука,

дето огъня нагълта!“

Имало земица малка

върху сечище горяло,

някъде покрай блатата,

между два големи пъна.

Корен трябвало да рият,

семката на лен да вадят,

дето червеите храни,

червеите на Туони.

Имало и малко пепел,

колкото за две-три шепи,

от горяла стара лодка,

от изтляла платноходка.

Семката от лен посели,

позатрупали я с пепел,

недалече от Алуе,

в глинестата лоша почва.

Ленът раснал, та пораснал,

хубаво се там изправил,

буйнал, без да го очакваш,

през едно чудесно лято.

Сят бил, казват, в нощ дълбока,

в нива под луна орана,

но бил хубаво почистен,

семката била желана,

нямало по нея плевел

дишането да обърка.

Взели го да го разнищят,

нищили го както трябва,

сетне го добре сушили,

че добре да поизсъхне.

Чак тогава влезнал вкъщи,

че добре да го развлачат,

паздерка да не остане

от влакното му чудесно.

Чесали го както трябва

с чесалата си различни,

докато усуче нишка

на голямото вретено,

дето се въртяло денем,

но и нощем — пак бръмчало.

Преждицата поизпрели,

нишчицата понавили,

дали ги на брат — за възел,

и на стар баща — за мрежа.

Връзвали добрите братя,

мрежата изплел бащата,

ленени били възлите,

ленена — и тя самата,

сплетена за нощ да кажем,

нощ, но не съвсем до края.

Мрежата била готова,

хубава, широка мрежа,

шест по сто големи стъпки,

или седем — с двата края,

Тапи сложили отгоре,

вързали отдолу — камък.

Емнало се всичко младо,

само старото гадало:

ще ли може с тази мрежа

нещо свястно да се хване?

Хвърлили добрата мрежа,

спуснали я сред водите,

нашироко да захваща,

издълбоко да обхваща.

Уловили малки рибки:

ей такиванки бибани

и ропеци по-големи,

само не и тази риба,

за която хвърлят мрежа.

Вайнемойнен проговорил:

„Баш ковачо Илмаринен!

Време е да тръгнем двама,

мрежата сами да хвърлим!“

Че и тръгнали те, двама,

хвърлили добрата мрежа

с край, да кажем, сред морето,

а пък с другия — на кея,

та вълните да прииждат,

с тях — и чаканата риба,

все към Вайнола чудесна,

все към славна Калевала.

Мрежата се разлюляла,

хванала каквото има:

рибки малки и големи,

и костури, и пъстърви,

че и сьомги, и калкани,

и по-ситнички бибани,

и ропеци по-големи,

белоперки, красноперки —

само не и тази риба,

за която хвърлят мрежа.

Доблестният Вайнемойнен

разширил добрата мрежа

два пъти по триста стъпки,

три пъти по двеста крачки

и отсам, а и оттатък.

Проговорил, че да каже:

„По-дълбоко ще нагазим,

по-широко ще обхванем

бреговете и водите!

Сетне — мрежата ще вадим!“

Газили те по-дълбоко,

да обхванат по-широко

бреговете и водите.

Сетне — мрежата да вадят.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Веламо, добра стопанке

на водите, на вълните!

Гръд тръстикова ти вдигаш,

блузка от камъш развяваш,

с морска пяна се покриваш —

хайде, сваляй тези дрехи,

шити от вода и вятър,

от небесни, морски щерки,

че да сложиш нови дрехи,

тънки ленени одежди,

шити-везани с лъчи от

слънчеви и лунни щерки.

Ахто, Боже на водите,

син Владико на морята!

Намери си едра пръчка,

копие със седем края,

че морето да прегазиш,

дъното му да кръстосаш,

до тръстиките да стигнеш,

рибните стада да гониш

все към хвърлената мрежа,

все към вързания възел!

Подгони ги от подмоли

и от вирове дълбоки,

и от заливи широки,

и от глъбини бездънни,

дето слънце не огрява,

че и пясък се не рони!“

Вдигнало се от водите

морското юначе славно,

седнало върху вълната.

Проговорило, да каже:

„Аз съм Гончо, гоня риба,

нужно ли ви е гончарче?“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Трябва ни добро гончарче,

рибата добре да гони!“

Морското юначе славно

бор отсякло от гората,

че да си направи пръчка.

Взело борчето в ръката,

седнало върху скалата,

питало, че да попита:

„Яко ли да ги подгоня,

или — колкото е нужно;“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Карай — колкото е нужно,

и така добре ще гониш!“

Морското юначе славно

риби почнало да гони

тъкмо — колкото е нужно:

рибните стада вървели

все към хвърлената мрежа,

все към вързания възел.

Седнал зад весла ковачът,

доблестният Вайнемойнен

почнал мрежата да вдига,

хванатото — да изважда.

Вайнемойнен проговорил:

„Много се е наловило

с тази мрежа разширена,

с тази удължена мрежа!“

Мрежата докрай извлекли,

хванатото да изсипят

в лодката на Вайнемойнен.

Там била онази щука,

огън глътналата риба,

за която хвърлят мрежа.

* * *

Доблестният Вайнемойнен

приближил към бреговете,

родния си кей да стигне,

заливчето си чудесно.

Рибите като свалили,

купчината костелива,

взели и онази щука,

за която хвърлят мрежа.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да пита:

„Рибата си как да взема,

огнената моя риба,

с ръкавица ли желязна,

с каменна ли ръкавица?“

Син на слънцето бил близко

и така му отговорил:

„Аз да съм, с ръка бих грабнал

огнената моя щука,

с другата ръка — и ножа

от добрия ми родител.“

Нож се спуснал от небето,

остър нож със златен чирен,

сребърен по острието,

паднал, взело го момчето.

Слънчевият син юначен

нож над щуката изправил

и набързо я изкормил,

преобърнал й стомаха.

Но у щучето коремче

цяла сьомгичка намерил,

а от сьомгата накрая

и пъстървичка извадил.

Резнал пъстрата пъстърва,

синичък мехур намерил

в мъничкото й коремче,

иззад третата подгъвка.

Резнал синьото мехурче,

взето в малкото коремче,

иззад третата подгъвка.

Там — червен мехур намерил,

а от него пък — изсипал

тъкмо алената искра,

слезнала от висината,

от въздушното пространство,

осем небеса посякла,

че да стигне — до девето.

Вайнемойнен се замислил

пламъчето как да стигне

до домашните огнища,

дето са изпепелени.

А пък слънчевото чедо

огънчето изтървало,

цяла Вайнола да пламне

и ковача да обгърне,

да го парне по страните,

дланите му да обжари.

* * *

Огънят като побегнал,

цяло Алуе разпалил,

храстите се разгорели,

пушек вдигнала тревата,

борчетата запламтели,

запламтяла и гората.

Вдигнал се, вървял пожарът,

чак до Похьола достигнал,

в пламъци потънал Саво

и Карелия — пламтяла.

Доблестният Вайнемойнен

станал, тръгнал след пожара,

минал през гори горели,

по треви изпепелени.

Огънчето той намерил

спряло в корени по-стари,

в поразровена коруба,

в поотъпкана бърлога.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Искро, пламъче на Бога,

блеснала творба сияйна!

Дълбината те попива,

ширината те разлива!

Най-добре е да се върнеш

по къщя и по огнища,

на искрата си да легнеш,

пламъчето да устискаш,

с паздерки да го разнасят

и с подпалки насмолени,

нежно нощем да те пазят

в кахлените топли печки.“

Взел той огнената искра,

че я сложил върху прахан,

че на дъбова коричка,

че и в мъничко котленце.

Взел я, вкъщи я занесъл,

по огнища я разпръснал

над помръкналия остров,

хладничкия полуостров,

светлото навред да светне,

топлото навред да стопли!

* * *

Баш ковачът Илмаринен

бягал, стигнал до морето,

спрял се там върху скалите,

потопил ръце в морето.

Но ръцете му пламтели,

в пламъците — обгорели.

Искал — пламъка да смъкне,

силата му — да разслаби.

Казал, своето да каже,

мислите си да изкаже:

„Огньо, Бог те е създавал,

от небето ти прииждаш!

Но защо така припламваш,

че страните да разпалваш

и ръцете да обгаряш,

силните ръце човешки?

Мога ли да те потуля,

мога ли да те разнищя,

мога ли да те извадя

изпод болката гореща,

че горял, да не изгарям,

мъчил се, да се не мъча?

Я ела, дете на Туря,

хубава лапландке млада,

дето си в слана обута,

в скреж облечена до края,

дето водиш снеговете

и повличаш ледовете!

Преспи хубави натрупай,

лед наслагай по местата,

дето огънят е шарил,

дето пламъкът е жарил!

Работа ако не свършиш,

похьолския син ще викам!

Нека младият лапландец,

едричкият пиментолец,

борът, дето с крачки крачи

наедрялото юначе

сътвори каквото трябва

с ледените ръкавици,

с пояса от бели преспи

и студените ръчички!

Лед от Похьола да вземе,

сняг — от севера, където

ледовете са обилни,

снеговете — дълговечни,

дето въздухът трепери,

а водата се споява.

Снежни зайци там подскачат,

бели мечки в сняг се влачат

върху хребети сребристи,

върху ледовете чисти.

Ледни лебеди се къпят,

ледни гъски ледно плуват,

лед в потоците се лее,

лед се движи, лед живее.

Лед да качи на шейната,

да го донесе дотука,

от върха да го отчупи,

на самия връх — открая!

Че да охлади с леда си,

че да замрази в снега си

огнената моя болка,

болка, бликнала от пламък!

Ако и това е малко —

мили Уко, мили Боже,

дето облаците водиш —

с черно стадо — воевода,

с бяло — тих пастир небесен, —

облак доведи от изток,

облак доведи от запад,

нека облаци се сблъскат!

Нека да белей сланата,

нека скрежът се размазва,

смазката си да получа,

дето може да лекува!“

Баш ковачът Илмаринен

болката си превъзмогнал,

потушил онази мъка,

дето е докрай от пламък.

Тъй — от рани се избавил

и се на нозе изправил.

Четиридесет и девета руна

Месец нямало — да блесне,

слънце нямало — да светне

върху Вайнола студена,

върху Калевала мрачна.

Посевите се смразили,

заболели и стадата,

млъкнали добрите птици,

както и добрите хора,

като няма вече месец,

като няма вече слънце.

Кленът, той си знаел вира,

и орелът — небесата,

както вятърът — платната,

но човекът — той не знаел

вечер ли е, или утро,

ден ли иде, нощ ли пада

над скалите сред мъглите

над добрия полуостров.

Питало се старо-младо,

чудило се, ще ли може

и без месец да замръква,

и без слънце да осъмва

в този край суров и беден

и на севера — съседен.

Развълнувани девойки,

разтревожени невести

влезнали при Илмаринен,

проговорили, да кажат:

„Я стани, добър ковачо,

от постелята си топла,

че да изковеш и месец,

а и слънце да направиш,

че любов ли е без месец

и живот ли е без слънце!“

Илмаринен станал, скокнал

от постелята си топла,

че да изкове и месец,

а и слънце да направи:

месеца — от чисто злато,

сребърно голямо слънце.

Доблестният Вайнемойнен

чул шума и се изправил

да попита, да научи:

„Брат да си ми, Илмаринен!

Ти какво си се разчукал,

нещо ново ли ще правиш?“

С чук в ръката, баш ковачът

проговорил, че да каже:

„Изковавам златен месец,

сребърно, голямо слънце,

пет-шест пъти ще надминат

шарената воденица.“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Баш ковачо Илмаринен!

Месецът е друго злато,

слънцето — сребро по-друго —

само времето си губиш!“

* * *

Изковал той златен месец,

сребърно голямо слънце.

Сетне взел, че ги отнесъл,

по-високо да ги сложи:

месеца — на клон, на боров,

слънцето — навръх елхичка.

Пот се леела от челото,

по скулите се стичала:

тежко е да изковаваш,

тежко е и да поставяш!

Всичко си било на място,

сложено където трябва:

месецът — на клон, на боров,

слънцето — навръх елхичка.

Но — не блеснал ясен месец,

топло слънце не огряло.

* * *

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Тука трябва да се бае,

трябва тук да се гадае,

знак от месец да се търси,

слънчев знак да се намери.“

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

скършил клончета елхови,

подредил ги както трябва,

завъртял ги както трябва,

още нещо там оправил,

чак тогава проговорил

и такива думи казал:

„Знак очаквам от Твореца,

Божия глагол очаквам!

Нека знакът ми подскаже,

а глаголът ми разкаже

месецът — къде изчезна,

слънцето — къде пропадна,

та ги няма в небесата,

не изгряват над земята?

Истината — от съдбата,

не от хода на нещата —

чакам аз от знака верен,

от глагола неподправен.

Знакът ако е неверен,

нека го земя погълне!

Ако е лъжлив глаголът,

пламък нека го разнася!“

Отговорила съдбата

с верен знак, с глагол достоен:

взеха месеца небесен,

слънцето небесно скриха

в Похьола, в скали високи,

в медни сипеи дълбоки.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„В Похьола ако отида,

похьоланците да видя,

значи — месецът ще блесне,

а и слънце ще изгрее!“

Тръгнал в Похьола да иде,

в мрачна Сариола хладна.

Ден пътувал, сетне — втори,

а на третия, в средата,

стигнал Похьола мъглива

и брега, преди реката.

Силно викнал, да го видят,

да го чуят и отсреща:

„Хора, лодка ми пратете,

че да мога да премина!“

Викнал, но викът заглъхнал,

а и лодка не получил.

Затова събрал дръвчета,

мокрички ели намерил,

окадил там небесата.

Пламъкът бил твърде малък,

но димът — той се разнасял,

чак до Похьола достигнал.

Похьолската господарка,

Лухи, властната стопанка,

пушека като видяла,

проговорила, да каже:

„Дим се носи над реката,

огън някой е разпалил:

за войнишки — твърде малък,

за рибарски — твърде силен.“

Че излезнал похьоланец

пушека да поразгледа,

по-отблизко да го види,

по-добре да го разучи:

„Як мъжага ми се вижда

вдигналият таз пушилка!“

Доблестният Вайнемойнен

пак извикал, да го чуят:

„Хора, лодка ми пратете,

че да мога да премина!“

Похьоланецът отвърнал,

през реката се провикнал:

„Нямаме за тебе лодка,

ако искаш — сам си плавай,

палци — да са ти веслата,

а краченцето — кормило!“

Доблестният Вайнемойнен

хубавичко се замислил:

„Върнеш ли се, недостигнал,

хората ще се присмиват!“

Че се гмурнал като щука,

стрелнал се като пъстърва,

хладната река преплувал,

стигнал до брега отсреща,

сторил крачка, сетне — втора,

сух — след трета — се изправил.

Придошли там похьоланци,

почнали да се заканват:

„Хайде — в избата да идем!“

Тръгнал — в избата да иде.

Спрял за мъничко сред двора,

похьоланците — отново:

„Хайде — в избата да влезнем

Тръгнал — в избата да влезне:

с десния си крак пристъпил,

с лявата ръка отворил,

прагчето като прескочил,

влезнал в избичка голяма.“

Що народ там бил насядал!

Всеки — с купа медовина,

всеки втори — баш комита,

всеки трети — с баш оръжие,

че да смаже Вайнемойнен,

вярата му сувантолска!

Вкупом почнали да питат,

почнали да поразпитват:

„Я кажи сега, плувецо,

много здраве кой ни праща?“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Ще ви пратят много здраве

месецът като просветне,

слънцето като проблесне,

като се у нас завърне!“

Похьолските баш комити

вкупом казали тогава:

„Месецът добре е скътан,

слънцето добре е скрито

сред скалите ни високи,

в сипеите ни дълбоки!

Там ще си стоят навеки,

никой няма да ги пусне!“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Месецът ако не светне,

слънцето ако не грейне —

бой ще трябва да се води,

сабичка да се премери!“

Сабята си той извадил

изпод сабленица тежка:

от върха й трепкал месец,

слънце — изпод ръкохватка,

писано жребче летяло

до изписаната котка.

Всеки сабята извадил,

с чуждата да я премери:

с мъничко била по-длъжка

сабята на Вайнемойнен,

с просено зрънце, да кажем,

с връх на нокътче, на сламка.

Че излезнали на двора,

на широката поляна,

че натръшкал Вайнемойнен

баш комити, баш мъжаги,

с удар, с два ги поразявал,

като репички търкалял

мустакатите главици,

похьоланските мръсници.

* * *

Доблестният Вайнемойнен

тръгнал слънцето да търси,

месечината да види,

свито-скрито да намери

в похьолски скали високи,

в медни сипеи дълбоки.

Ходил, след като е тръгнал,

ходил, колкото е нужно:

островче видял зелено

и разлистени брезички.

Под брезичките — скалички,

под скаличките — вратички,

по вратичките — ключалки,

че и девет катинара.

Процеп имало в скалата,

гънка — незабележима.

Вайнемойнен я намерил,

остра сабичка извадил,

с клинче огнено разтворил

твърдата скаличка медна,

че на две да се разцепи

и на три да се разпадне.

Доблестният Вайнемойнен

понадникнал, че да види

змийско някакво гъмжило,

дето биричка си пие

и на слънце се изтяга

върху шарена скаличка.

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Я виж: бедната стопанка

имала и малко пиво,

та змии да угощава

върху шарена скаличка!“

Змийското кълбо разрязал,

шии дългички посякъл,

доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Нека отсега нататък

да се знае, да се помни:

пивото не е за змии,

биричката — за гъмжило!“

Доблестният Вайнемойнен,

старият певец вълшебен,

всичките врати опитал

с длан и песен да открехне.

Не успял — ни с длан, ни с песен

и резенце да отмести.

* * *

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Баба е човек, когато

няма нищо под ръката,

че да може да проникне!“

Казал и се върнал вкъщи,

без да го огрее месец,

че и слънцето да види.

Леминкайнен проговорил:

„Гиди, дърти Вайнемойнен!

Мен да беше ме повикал,

щях добре да ти помогна

и ключалки — да разбия,

и резета — да отлостя,

че да ни огрее месец,

та и слънцето да видим!“

Доблестният Вайнемойнен

проговорил, че да каже:

„Дума дупчица не прави,

с чар резе не се отлоства

с баене не се прониква

и с юмрук — не се отваря!“

При ковача той отишъл,

проговорил, че да каже.

„Брат да си ми, Илмаринен!

Изкови ми як тризъбец,

копия — една дузина,

ключове — една навръзка,

че да ни огрее месец,

та и слънцето да видим!“

Баш ковачът Илмаринен,

пръв сред всичките ковачи,

чукал да кове тризъбец,

копия — една дузина,

ключове — една навръзка.

Не били големи пики,

както не били и малки,

гледал — да са по средата.

Лухи, властната женица,

похьолската господарка,

позавързала крилцата,

излетяла в небесата,

кръг направила отгоре,

че да литне по-нататък

през реката, през морето,

до дома на баш ковача.

Илмаринен се огледал:

черна буря ли приижда?

Не било то — черна буря,

само — ястребица сива.

Илмаринен, баш ковачът,

проговорил, че да пита:

„Ястребице, сива птицо,

тук дошла, какво те води?“

Рекла сивичката птица,

кацналата ястребица:

„Илмаринен, баш ковачо!

Чувам, чукаш денем, нощем,

трябва да си вече майстор,

в работата — ненадминат?“

Илмаринен, баш ковачът,

проговорил, че да каже:

„На това — не се учудвай,

работата си аз зная:

изковавах небесата,

покрив сложих над земята!“

Рекла сивичката птица,

кацналата ястребица:

„А сега какво дочукваш

и какво доизковаваш?“

Илмаринен, баш ковачът,

проговорил, че да каже:

„Правя хубава верижка

за вратленцето на Лухи,

да я дърпа към скалите,

медни сипеи да пази!“

Лухи, властната стопанка,

похьолската господарка,

предусетила бедата

и офейкала нататък,

преки пътища избрала,

тъй до вкъщи се добрала.

Месец пуснала на воля,

пуснала на воля слънце.

* * *

Че сама се променила,

като гълъб се явила

сред ковачницата малка,

че да кацне върху прага.

Долетяла като птица,

гукнала като гугутка.

Илмаринен, баш ковачът,

проговорил, че да каже:

„Гълъбче, какво те води

и защо до мене кацна?“

Рекла хубавата птица,

гълъбчето върху прага:

„Кацнах тук, че да ти кажа

и на всички да разкажа:

ясен месец ще ти свети,

топло слънце ще те сгрява!“

Илмаринен, баш ковачът,

поизлезнал, че да види.

Поглед вдигнал от земята,

с поглед небеса обходил:

ясен месецът проблясвал,

греело и топло слънце.

Припнал той при Вайнемойнен,

проговорил, че да каже:

„Брат да си ми, Вайнемойнен,

стар вълшебнико, певецо!

Месеца ела да видиш,

слънцето ела да срещнеш,

те са вече на небето,

върху своето си място!“

Доблестният Вайнемойнен

скокнал бързо върху двора

и главата си изправил

цялото небе да види:

ясен месецът проблясвал,

греело и топло слънце.

Доблестният Вайнемойнен

гледал дълго, мълчаливо.

Сетне бавно проговорил

чувствата си да изкаже:

„Добра среща, месец ясен,

светлината ти е чудна!

Добра среща, слънце златно,

чудотворно ти сияеш!

Ясен месечко, излязъл

от скалите си високи!

Златно слънчице, изгряло

изпод сипеи дълбоки!

Там си стойте, на небето,

върху своето си място!

Ставай, слънце, всяка сутрин,

нека е така навеки!

Благосклонно озарявай

и богатства, и успехи

в ловните пътеки горски,

в рибните простори морски!

Смело си крачи по пътя,

радвай се на всяка стъпка,

размножавай красотата,

че да си отдъхваш леко!“

Петдесета руна

Мариета, горда щерка,

дълго време си живяла

все под бащиния покрив,

все до милата си майка.

Пет верижки похабила,

шест герданчета сменила

с бащините си ключове,

скрити в бялата й пазва.

Долни прагове изтрила

с края на полите дълги,

горни прагове изтрила

с бухналите си кордели.

И прозорецът полегнал

изпод остричките лакти,

хлътнало и дюшемето

изпод токчетата остри.

Мариета, горда щерка,

изтърсачето на мама,

знаела какво е скромност,

чест умеела да пази.

Хранила се само с рибка

върху някаква коричка.

Не обичала яйцата —

квачката с петли общува!

Не обичала месото —

с пръч общува и козата!

Крави да дои не щяла,

казвала на свойта майка,

думала едно и също:

„Дева като мен не бива

да докосва краве виме —

с бици кравите общуват!

Няма мляко у юница,

както няма у телица.“

И с кобилата не щяла

да се вози на шейната.

Казвала на своя татко,

казвала на своя батко,

думала едно и също:

„Дева като мен не бива

да се вози на кобила —

с кон кобилите общуват!

Изведете друго конче,

малко конче ми впрегнете!“

Мариета, горда щерка,

целомъдрена девица,

знаела какво е скромност,

чест умеела да пази.

Тръгнала като пастирка

бели агънца да води.

С агнета била на хълма,

агнетата си пасели.

Водила ги тя, вървяла,

влезнала в гора елхова.

Чула песен кукувича,

песен на самотна птица.

Мариета, горда щерка,

седнала, че да послуша

в ягодовата поляна

върху крайчето на хълма.

Проговорила да каже

на добрата кукувица:

„Я кукни ми, кукувицо,

разкажи ми, златна птицо,

дето тука ми закука,

между ягодите зрели,

още дълго ли ще ходя,

още дълго ли ще скитам

с бели агнета в полята,

все сама под небесата!

Колко ще е, лято, две ли,

пет ли или шест години,

десет ли така ще чакам,

или утре ще дочакам!“

Мариета, горда щерка,

дълго трябвало да скита

с бели агнета в полята,

все сама под небесата!

Смок пробягвал под краката,

гущер лазил по ръката.

Но каквото смок не казва,

а и гущер премълчава,

боровинката го казва,

ягодката — изговаря:

„Откъсни ме, щом съм зряла,

захапи ме, щом съм свежа,

с медна обеца вземи ме,

с пафти от бакър ме грабвай

че и охлюв се задава,

а и червей долу чака!

Който мина, уж погледна,

но не ме съгледа никой,

че да се склони над мене,

да се спре, да ме откъсне,

Зряла, свежа да ме вземе,

младичка да ме отрони!“

Мариета, горда щерка,

като чула, приближила

боровинка да откъсне,

дива ягода да вземе

с крайчето на своите пръсти,

с хубавите си ръчички.

Приближила плод чудесен,

боровинка върху клонче,

дива ягода в тревата.

Странно се плодът поклащал:

нито да е плод на храста,

нито да е плод в тревата.

Пръчка хванала, да може

до плода да се докосне.

Той бил ужким на земята,

а пък скокнал по-нагоре:

от земята — на цървула,

от цървула — на крачето,

от крачето — на бедрото,

от бедрото — на полата.

Скокнал още по-нагоре:

от полата — на колана,

от колана — на гърдите,

от гърдите — на устата,

от устата — на езика,

от езика — на небцето,

от небцето — в гърло, в глътка,

че да стигне до стомаха.

Мариета, горда щерка,

почнала да понабъбва

от добрата боровинка,

дива ягода в тревата.

Поотпуснала коланче,

сетне поясчето снела,

тръгнала сама на баня,

скритом в сауна седяла.

Чудила се мила майка,

лучкала, че да налучка:

„Нещо става с Мариета,

с гордото дете на мама!

И коланчето отпусна,

че и поясчето хвърли,

ходи все сама на баня,

скритом в сауната ходи.“

Някакво момче от пода

проговорило тогава:

„Лошото у Мариета,

или още — Куриета,

е, че ходеше да скита,

бели агънца да води!“

Мариета, горда щерка,

носила утроба тежка

седем месеца, че осем,

а подире им девети.

На десетия в средата

зле изглеждали нещата.

Променена, закръглена,

от плода си натежала,

чакала тя, да дочака

само болката голяма!

Че помолила за баня:

„Майчице, рождена моя!

Разпали ми топла баня,

сауна с гореща пара,

белким нещо ме избави

от прииждащата болка!“

Рекла майката тогава,

рекла всичко да издума:

„Хайде, казвай, хубостнице,

где си бдяла, с кой си спала!

Женен ли е бил човекът,

старец ли, момче ли младо?“

Мариета, горда щерка,

отговорила тогава:

„Женен мъж не ме е срещал,

нито старец, нито никой.

Чуден плод видях на хълма,

нито да е плод на храста,

нито да е плод в тревата,

исках да си го откъсна.

Не усетих как го глътнах,

как в коремчето ми влезе,

оттогава то нараства,

оттогава — наедрява.“

Пак помолила за баня:

„Татенце добър, човечен!

Разпали ми топла баня,

сауна с гореща пара,

белким нещо ме избави

от прииждащата болка!“

Рекъл таткото тогава,

рекъл всичко да издума:

„Махай се оттука, кучко,

бягай, огън да те вземе,

скрий се в кучата си дупка,

в курвенската си бърлога,

там иди да се напъваш,

кучета да раждаш, кучко!“

Мариета, горда щерка,

мъдро казала тогава:

„Нито съм, да кажеш, курва

нито съм жена презряна.

Аз съм тази, дето ражда

хора, утрешни герои,

дето могат да надмогнат

славата на Вайнемойнен!“

Тя не знаела, горката,

на чии врати да хлопа,

где да си намери баня.

Проговорила, да каже:

„Пилти, мъничка слугиньо,

аз те имам за сестричка!

Намери ми топла баня,

сауна с гореща пара,

белким нещо ме избави

от прииждащите болки!

Само че — по-бързо бягай,

болките ми зачестяват!“

Пилти, малката слугиня,

проговорила, да пита:

„Баня от кого да търся,

сауна къде да искам?“

Мариета, горда щерка,

отговорила веднага:

„В Руотус ще я намериш,

на брега там, на — Сарая!“

Пилти, малката слугиня,

рипнала като сестричка,

всичко казано да свърши

и неказаното даже,

втурнала се като пушек

през разтворена вратичка.

Поповдигнала полата

с две ръце от двата края,

бързо бягала да стигне

Руотус, река Сарая.

Хълмовете проехтели,

падините зашумели,

камъните се повлекли,

изпопадали шишарки.

Чак при Руотус тя спряла,

на брега там, на — Сарая.

Руотус бил безобразен,

ял бил, пил бил на провала,

седнал там, на лично място,

в риза ленена и бяла.

Пооблегнат върху лакти,

питал той, че да попита:

„Ами ти, дете, чие си,

откъде си се довлякло?“

Пилти, малката слугиня,

казала каквото трябва:

„Тичам, търся топла баня,

сауна с гореща пара,

дето може да избави

от прииждащите болки.“

Домакинята мръсница

сложила ръце на кръста,

нещичко се олюляла,

но изправила се цяла,

зла устица да отвори,

злобничко да поразпита:

„Че за кой е тази баня,

кой за сауна те прати?“

Малката слугиня рекла:

„Мариета ме помоли.“

Домакинята мръсница

пак отворила устица:

„Тук за всеки няма баня,

нямам сауна за всички,

да я търси сред гората,

сред кошарите в листака,

там се копелета раждат,

там се пръкват, там погиват

там добича ноздра диша,

тор дими и вдига пара!“

Пилти, малката слугиня,

гръб обърнала веднага,

бързала да се завърне,

върнала се, за да каже:

„Не намерих топла баня,

сауна с гореща пара.

Домакинята мръсница

Зле ме срещна, зло да каже:

нямала за всеки баня,

жежка сауна — за всички,

да я търсиш сред гората,

сред кошарите в листака,

копелета там се раждат,

там се пръкват, там погиват,

дишала добича ноздра,

тор димял и вдигал пара.

Ей това ми рече, злата,

с тези думи ме отпрати.“

Мариета, горда щерка,

страшно ревнала да плаче.

Проговорила накрая:

„Щом е тъй, дошло е време,

както малките слугини,

както хората наемни,

да отида сред гората,

сред кошарите в листака!“

Вдигнала си тя полата

с двете си ръце, открая,

но си взела и метлата,

че коремчето да скрие,

и забързала, горката,

с болките си зачестили,

гъстата гора да стигне

и конюшнята в листака.

Молила се тя по пътя

с поглед, вдигнат към небето:

„Чуй, Творецо, помогни ми,

няма кой да ми помогне,

а съм толкова нещастна,

смазана и унижена!

Помогни ми, че да мога

от беда да се избавя,

в болката да се изправя,

зорлем да не си отида!“

Като стигнала яхъра,

казала на малко конче:

„Дишай, мое малко конче,

укроти се — да задишаш,

топла баня да разпалиш,

сауна с гореща пара,

дишай, че да ме избавиш

от прииждащите болки!“

Кончето се укротило

и започнало да диша

над узрялата утроба,

над прииждащите болки.

Стоплило се както в баня,

както в сауна гореща.

Мариета горда щерка,

мила майчица невинна,

тъкмо в тази топла баня,

в тази сауна гореща

своето синче родила,

сложила го на сеното,

в конската широка ясла,

под добрата конска ноздра.

Че окъпала синчето,

в дрехите си го обвила,

сложила го върху скута,

на ръцете си го взела.

Кътала да го прикъта,

хранила да го нахрани,

него — ябълката златна

върху сребърното клонче.

Носила го на ръцете,

на ръцете го люляла.

С мъничкото на ръцете,

с миличкото върху скута

тя поглаждала косичка

и целувала главичка.

* * *

Но — изчезнало детето,

от ръцете и от скута.

Мариета, горда щерка,

мила майчица невинна,

тръгнала дете да търси,

малкото дете невинно,

него — ябълката златна

върху сребърното клонче.

Търсила го под върбица

и под камък воденичен,

и под ситото с брашното,

и под улея с водата.

Търсила го сред тревите,

търсила го сред горите.

Търсила го дълго, дълго,

гледала да го намери

между храсти и дъбрави,

между пясъци и дюни:

преобърнала цветята,

шумата и дървесата,

корените подкопала,

върховете разлюляла.

Нищо ново не открила,

продължавала да търси.

Срещнала звезда висока,

пред звездата се склонила:

„Бог те е довел, звездице!

Бог те е довел да кажеш

моят син къде изчезна

и защо го още няма!“

Отговорила звездата:

„И да знам, не бих изрекла

твоят син къде се губи.

Грея аз заради него

и върху студа в блатата,

и върху леда в тъмата.“

Нищо ново не открила,

продължавала да търси.

Срещнала луна висока,

пред луната се склонила:

„Бог те е довел, луничке!

Бог те е довел да кажеш

моят син къде изчезна

и защо го още няма!“

Отговорила луната:

„И да знам, не бих изрекла

твоят син къде се губи.

Грея аз заради него,

нещичко в нощта да светне,

нещичко в деня да блесне.“

Нищо ново не открила,

продължавала да търси.

Срещнала високо слънце

и пред него се склонила:

„Бог те е довел, светило!

Бог те е довел да кажеш

моят син къде изчезна

и защо го още няма!“

Рекло яркото светило:

„И да знам, не бих изрекъл

твоят син къде се губи.

Светя аз заради него,

цялото в сребро и бисер,

цялото от чисто злато!

Но — щом молиш, ще ти кажа

твоят син къде се губи.

Ябълката твоя златна

върху сребърното клонче

е затънала в блатата,

пясъците я подмитат!“

Мариета, горда щерка,

син намерила в блатата.

Взела си го здрав и читав

и си го завела вкъщи.

* * *

Чедото на Мариета

раснало като децата.

Само че било без име

име нямало момчето.

Цвете мое, златно цвете! —

тъй го майка му зовяла.

Почнали да търсят кръстник

за светената водица,

Вироканас се намерил —

Бог карелски, Бог на зова.

Старецът се поогледал,

чак тогава се изказал:

„Малкият е омагьосан,

за света вода не става,

но и други нека чуем,

мнение и те да кажат!“

* * *

Кой детето ще огледа,

че и мнение да каже?

Стигнали до Вайнемойнен,

предсказателя извечен,

той детето да огледа,

че и мнение да каже.

Доблестният Вайнемойнен

имал мнение накрая:

„Този син е от блатата,

син на клона, на тревата

дайте му вода студена,

дайте му трева зелена,

заведете го в блатата,

натопете му главата!“

Мъничкият проговорил,

с опита от две недели:

„Старче, ти не си с ума си,

нито можеш, нито знаеш

как да мериш, как да съдиш,

че и вярно да отсъдиш!

За бедите твои страшни

и за стъпките неверни —

кой те е завел в блатата,

кой ти е топил главата?

Сам в годините по-млади

родната сестра заложи,

че да си спасиш живота,

от смъртта да се избавиш.

Нищо-нищичко не знаеш

за калта и за блатата,

но си знаел да погубваш

през годините по-млади

хубавици — вдън реките,

девственици — вдън блатата!“

* * *

Кръстили тогаз момчето

със светената водица,

че да стане крал карелски,

на властта — добър носител.

Вайнемойнен се разсърдил,

разгневил се, разлютил се,

станал, тръгнал да си ходи,

стигнал до брега крайморски.

Там запял последна песен,

пял за сетен път вълшебно,

с песен лодка си направил,

обковал я с медни шини.

После, седнал най-открая,

към морето се отправил,

но продумал на раздяла,

сетните си думи казал:

„Времето тече, не спира,

ден ще мине, друг ще дойде,

Знам, че пак ще ме потърсят,

Знам, че пак ще бъда нужен:

Сампо да скова отново,

щуча гусла да направя,

месечинка да отприщя,

слънце ново да отворя,

ако няма слънце, месец,

че и радост на земята.“

Доблестният Вайнемойнен

тръгнал с малката си лодка,

обкована платноходка,

тръгнал през водите сини

към въздушните простори,

към небесната си майка.

Там се лодката му спряла,

платноходката замряла.

Само кантеле оставил,

щуча гусла на земята,

сред Финландия да звънка

с тънък глас, с душица тънка.

* * *

Време е, уста затворил,

и езика да завържа.

Край на песента е нужен,

нужно е и тя да свърши.

Нека си поспят жребците,

стигнали след бяг безкраен,

че косата се размеква

там, където е косила,

че водицата утихва

там, където, се е вляла,

че и пламъчето гасне

там, където е трептяло.

Редно е и тази песен,

минала през нощ дълбока,

в утрото да си полегне,

слънчево да се завие.

Чувал съм да се говори,

честичко да се повтаря:

„Водопадите се сипят,

но изсипва ли се всичко?

Има ли певец насъщен,

който всичко да разкаже?

И не е ли нужен краят,

ако нещичко си казал?“

Спирам, трябва да отдъхна,

да се укротя накрая.

Навъртях кълбо от песни,

нишките завързах здраво,

на тавана ще го сложа,

с костено ключе заключа,

там да си стои, да чака,

да мълчи, да не подскача —

кост додето не обърна

и костицата — раздвижа;

Зъб додето не обеля,

и устата — не отворя.

Че какво е да запееш,

приказно да проговориш —

всеки лес не ще обходиш,

всеки бор не ще достигнеш!

Майка ми, не е тя жива,

няма я сред нас, добрата,

думите ми да послуша,

песента докрай да чуе.

Борове сега ме слушат,

чуват ме сега елите,

махат с клончета брезите,

радват ми се — берекини.

Майка си загубих малък,

ласка майчина не помня.

Пеех като чучулига,

като славейче в гората,

станах чучулига — в тръни,

славейче — сред камънака,

да живея от трохичка,

да се радвам на коричка.

Мащехата ме прогони

и от бащината къща,

вън ме, на снега, изхвърли,

хвърли ме на ветровете,

Зимата да ме разнищи,

вятърът да ме изпие.

Тръгнал като чучулига,

като сив врабец подскачах,

с човка разорах земята,

от пътечка до пътечка,

нищеше ме всяка зима,

пиеше ме всеки вятър,

Звънко зъзнах в студовете,

студ студувах в ледовете.

Хората са най-различни,

между тях какви ли няма?

Идат, че да те обидят,

нещо лошо да ти кажат:

кой гласа ти не харесал,

кой езика не разбирал,

кой не смятал, че са думи

думите, които казваш,

кой не смятал, че е песен

песента, която пееш.

За добро ви моля, хора,

не намирайте за странно,

че като дете се мъча

своето си да намеря!

Нито учих да науча,

нито някому слугувах,

че да чуя чужди думи,

чужди мисли да повторя!

Обучаваха се други,

мен не взеха, аз останах

все от майка си да уча,

от единствената моя!

Тъкмо вкъщи аз научих

още в ранните години

как вретеното изприда,

как развоят изтъкава,

как длетото издълбава,

ножчето как шари пръчка.

Както и да е, но виждам:

път отворих на певеца,

клонче от дърво открехнах,

сторих някаква пътека.

Нови пътища ще бликнат,

старите ще се повтарят,

все към песни — по-богати,

все към думи — по-достойни,

в поколенията нови

на народа, който крачи.

Азбучен показалец

(Ударението пада върху първата гласна!)

Айо — баща на морското чудовище Турсо.

Айники — сестра на Леминкайнен.

Айно — сестра на Йокахайнен.

Алуе — езеро.

Аники — сестра на Илмаринен.

Антеро = Випунен — великан, магьосник.

Ахти = Леминкайнен = Каукомели = Кауко — основен герои на епоса, млад, смел и лекомислен.

Ахто — божество на морето.

Ахтола — богатият край на Ахто.

Вайне, Вайнемойнен = Вайне — главен герой на епоса, древен поет, певец, учен, лечител и мислител. Един от създателите на света, син на Небесната дева, която става майка на водите.

Вайнола = Калевала = Финландия — страната на Вайнемойнен, Илмаринен, Леминкайнен.

Веламо — съпруга на Ахто, стопанка на водите, майка на водните феи.

Випунен = Антеро — великан, магьосник.

Вироканас = Палвойнен = Тури — божество на ечемика и овеса в Карелия.

Виру — област в Естония.

Вуокси — река, която се влива в езерото Ладога.

Вуо — племе, готско селище.

Двина — река Северна Двина.

Етелетар — южна самодива, фея на топлите ветрове.

Илмари,

Илмаринен = Илмари — основен герои на епоса, ковач, сътворил въздуха, вятъра, небесния покрив и шарената воденица Сампо.

Илматар = Каве — дъщеря на въздуха и майка на водите, ражда Вайнемойнен.

Илпотар = Лухи — стопанка на Севера, господарка на Похьола, магьосница, вещица.

Иматра — река, приток на Вуокси.

Инкврвла — финска област на север от Санкт Петербург.

Йокахайнен,

Йоко = Йокахайнен — лапландец, млад, буен, неопитен и непочтителен герой на епоса.

Йокола = Рутя = Лапландия — родният край на Йокахайнен.

Йордан — библейска река.

Каве = Илматар — дъщеря на въздуха и майка на водите, ражда Вайнемойнен.

Калева, Калевайнен = Калева — родоначалник на Калевала, легендарен великан, имал дванадесет синове, сред които Вайнемойнен и Илмаринен.

Калевала = Субангпола = Осмо — страна на героите, сред които са Вайнемойнен и Илмаринен.

Калеватар = Осмотар — дъщеря на Калевала.

Калерво,

Калервойнен = Калерво — брат на Унтамо, баща на Кулерво.

Калма — божество на смъртта.

Камо — божество на камъните.

Кантеле — гусла с пет струни, създадена от Вайнемойнен. Фински народен инструмент.

Капо — дъщеря на Калева, пивоварка.

Катайатар — горска самодива, фея на хвойните.

Катракоски — водопад в Карелия.

Кауко,

Каукомели = Кауко = Ахти = Леминкайнен — основен герой на епоса, млад, смел и лекомислен.

Каупи = Люлики — майстор на ските.

Кейтолайнен — зъл горски дух.

Кеми — река, която се влива в Ботенския залив.

Кимо — син на Камо, дух на камъка.

Куйпана = Тапио — божество на горите.

Кулерво,

Кулервойнен = Кулерво — син на Калерво.

Кюлики — съпруга на Леминкайнен.

Кюра = Тиера — приятел на Леминкайнен.

Кюрета = Мариета — момиче, забременяло от горски плод.

Лапландия = Рутя = Йокола.

Леминкайнен = Ахти = Каукомели = Кауко — основен герой на епоса, млад, смел и лекомислен.

Лемпи — баща на Леминкайнен.

Лемпо — дявол като Хийси.

Ловиатар — майка на болестите, зъл дух на страданията.

Лока — майка на Илмаринен.

Лухи = Илпотар — стопанка на Севера, господарка на Похьола, магьосница, вещица.

Люлики = Каупи — майстор на ските.

Майлики = Пъструшка — име на крава.

Мана = Туони — божество на подземния свят.

Манала = Улапала — отвъдният свят.

Мариета = Кюрета — момиче, забременяло от горски плод.

Мелатар — божество на водните течения.

Метсола = Гапиола — царство на горите.

Мелики = Мимерки — горска царица.

Мурики = Чернушка — име на крава.

Нева — река.

Немско — Германия.

Нюрики — принц на горите, син на Тапио.

Осмо = Калевала = Сувантола — страна на героите, сред които са Вайнемойнен и Илмаринен.

Осмойнен — син на Осмо, Вайнемойнен.

Осмотар — дъщеря на Осмо, калевалка.

Отсо — име на мечка.

Палбойнен = Тури = Вироканас — божество на ечемика и овеса в Карелия.

Пану — божество на огъня.

Пелервойнен = Сампса — божество на сечищата и посевите.

Пилти — слугиня на Мариела.

Пиментола = Похьола = Сариола — северен край, страна на мрака.

Пиру — зъл дух.

Писа — гора, залесен хълм в Саво.

Пихлайатар — горска самодива, фея на брекините.

Похьола = Пиментола = Сариола — северен край, страна на мрака.

Пухури — божество на студа и ледовете.

Руотус — зъл човек.

Рутя = Лапландия, Северна Норвегия.

Сари — остров, роден край на Кюлики.

Саво — край на Карелия.

Сампо = шарената воденица — мелница на благоденствието, изкована от Илмаринен.

Сампса = Пелервойнен — божество на сечищата и посевите.

Сара — рекичка.

Сариола = Похьола = Пиментола — северен край, страна на мрака.

Сувантола = Калевала = Осмо — страна на героите, сред които са Вайнемойнен и Илмаринен.

Сувантолецът — Вайнемойнен.

Сунетар — майка на живота, предачка на вени и жили, божество на човешкото здраве.

Суовако — старица в Похьола.

Суоми = Суомела = Финландия.

Суветар — горска самодива, фея на лятото.

Сюетар — майка на змиите.

Таника = Талин — столица на Естония.

Тапио — божество на горите, горският цар.

Тапиола = Метсола — царство на горите.

Телерво — горска фея.

Терхенетар — северна самодива, фея на мъглите.

Тиера = Кюра — приятел на Леминкайнен.

Тулики — горска фея.

Туонела = Манала — подземният, отвъдният свят.

Туонетар — божество на подземния, отвъдния свят.

Туони = Мана — божество на подземния, отвъдния свят.

Тури — божество на гръмотевиците, древноскандинавският Тор.

Турсас — морско чудовище.

Туря = Лапландия.

Увантолецът = Вайнелюйнен — човекът от Увантола.

Удутар — щерка на мъглите.

Уко — божество на божествата, сетне се свързва и с представата за Бога.

Улапала = Манала = Туонела — подземният, отвъдният свят.

Унтамо,

Унтамойнен = Унтамо — божество на съня, брат на Калерво.

Унтамола — родният край на Унтамо, Финландия.

Халапьора — езеро, поток.

Хийси — дявол като Лемпи, зъл дух.

Хонгатар — горска самодива, фея на боровете.

Хорна — гора, където живее дяволът.

Хяме — Западна Финландия.

Ютас — зъл дух.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.